Дата документу 27.01.2022 Справа № 330/45/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/553/22                                         Головуючий у 1-й інстанції: Нестеренко Т.В.
Є.У.№ 330/45/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 січня 2022 року                                                      м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В., 
розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,
із апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2021 року, 
В С Т А Н О В И В:
У січні 2021 року ОСОБА_1   звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Зазначала, що 27.06.2006 сторони уклали договір позики, за умовами якого вона передала відповідачці 112 900 грн, які остання зобов`язалася повернути у строк до 27.06.2016. Посилаючись на те, що до теперішнього часу позичальник свої зобов`язання не виконала, борг не повернула, просила суд на підставі ст. 1049 ЦК України стягнути всю суму боргу і відшкодувати судові витрати. Крім того, просила суд поновити строк позовної давності, посилаючись на поважність причин його пропуску – перебування в Російській Федерації з 26.05.2019 по 21.09.2019 та в Республіці Польща з 26.11.2019 по 21.04.2020 .
Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2021 року задоволено в повному обсязі.
Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із зверненням з позовною заявою.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 суму позики у розмірі 112 900 грн.
Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати – суму судового збору у розмірі 1129 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що за положенням ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними. Позивачем надані письмові докази на підтвердження її доводів про перебування за кордоном, а отже є підстави для поновлення пропущеного процесуального строку для подання позовної заяви. Позовні вимоги про стягнення заборгованості ґрунтуються на законі, позичальником не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту виконання боргових зобов`язань за нотаріально посвідченим договором позики, а тому вся сума позики підлягає стягненню з позичальника на користь кредитора.
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального і процесуального права. Зазначає, що суд безпідставно поновив строк позовної давності, оскільки причини, на які посилалася позивачка, не є поважними. Доказів наявності обставин, які б унеможливили пред`явити позов у межах строків позовної давності позивачкою не ндано. Суд не звернув уваги, що позов пред`явлено до ОСОБА_2 , в ухвалі про відкриття провадження у справі, закриття підготовчого провадження, у протоколах судових засідань ім`я по батькові відповідача також зазначено « ОСОБА_3 », проте судове рішення ухвалено щодо « ОСОБА_4 ». 
Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження і апеляційна скарга отримані  ОСОБА_1 08.01.2022, її представником адвокатом Мартиненком А.Д. – 04.01.2022. Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті  369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд  здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27.06.2006 був укладений договір позики грошових коштів в розмірі 112 900 гривень, який був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області, Чупрун Т.А. та зареєстрований в реєстрі за № 5757 (а.с.7, 21).
Відповідно до п.1 договору позики від 27.06.2006 ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 112 900 гривень, а остання зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) безпроцентне. Згідно до п.2 Договору сторони підтвердили що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору повністю. Відповідно до п.3 договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі, що були передані йому позикодавцем) без сплати процентів за користування грошовими коштами у строк до 27.06.2016 повністю. Згідно п. 4 договору повернення позики повинно бути здійснено за місцем проживання позикодавця в АДРЕСА_1 . Відповідно до п.5 договору, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, тобто несплачену у строк суму основного боргу.
На порушення умов договору  ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконала, позику в строк, визначений сторонами у договорі, не повернула. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконала, у строк до 27.06.2016 грошові кошти не повернула, а тому вся сума заборгованості підлягає стягненню у судовому порядку. Поновлюючи пропущений ОСОБА_1 строк, суд першої інстанції, застосувавши ст.127 ЦПК України, зазначив, що є підстави для поновлення пропущеного процесуального строку для подання позовної заяви за захистом порушених прав позивача, оскільки факт перебування позивачки за кордоном підтверджується належними доказами.
Втім, колегія суддів вважає, що вказані висновки суду першої інстанції є помилковими з огляду на таке.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 – 255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
У пункті 6.20 постанови Верховного Суду від 29.12.2020 у справі №909/1165/19вказано, що чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.
У постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №645/545/17 касаційним судом було акцентовано увагу на тому, що вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності необхідно враховувати, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.
Окрім того, у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 у справі №908/1846/17 колегія дійшла висновку, що Цивільний кодекс України у статті 267 передбачає можливість визнання судом поважними причини пропуску позовної давності, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Вирішення питання щодо визнання поважними причини пропуску позовної давності перебуває в межах дискреційних повноважень судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для визнання їх поважними. Разом з тим, якщо пропуск позовної давності має місце зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, рішення про визнання поважними причини пропуску позовної давності може порушити принцип юридичної визначеності.
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо.
За укладеним сторонами договором позики строк повернення грошових коштів був визначений до 27.06.2016.
Отже, у розумінні приписів статті 261 ЦК України строк позовної давності сплив 27.06.2019.
З відповідним позовом до суду ОСОБА_1 звернулася у січні 2021 року.
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку позовної давності, ОСОБА_1 зазначала, що з 26.05.2019 по 21.09.2019 вона перебувала в Російській Федерації,Є а з 26.11.2019 по 21.04.2020 – в Республіці Польща.
На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 надала фотокопії закордонного паспорта, в якому містяться відмітки про відкриття шенгенської візи з 15.12.2018 по 29.03.2019 та відмітки про перетин кордону 15.12.2018 та 06.03.2018, візи на в`їзд до Республіки Польща з 20.11.2019 по 17.08.2020 та з 23.12.2020 по 18.05.2021 з відмітками про перетин кордону 26.11.20119 та 21.04.2020, 10.08.2020 та 01.01.2021 (а.с.а.с.23-25).
Доказів перетинання кордону та перебування позивачки за межами України з 26.05.2019 по 21.09.2019 матеріали справи не містять. 
Проте, наявність у закордонному паспорті позивачки відміток про її перебування за кордоном після 20.11.2019 тобто після спливу строку позовної давності не є підставою для поновлення строків звернення до суду із позовом. Факт перебування особи за кордоном не може свідчити про наявність непереборних обставин, які пов`язані з дійсними труднощами для вчинення процесуальних дій у встановлений строк.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відлік строку позовної давності розпочався з 28.06.2016. Проте на наявність будь-яких об`єктивних, непереборних перешкод для звернення до суду з відповідним позовом ОСОБА_1  не навела.  Доказів перетинання кордону та перебування  позивачки за межами України безпосередньо перед закінченням строку позовної давності – з 26.05.2019 по 21.09.2019  матеріали справи не містять.  З 22.04.2020 по 10.08.2020  ОСОБА_1    знаходилась на території України, проте у вказаний період до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики не зверталась та не надала належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності саме у цей період.
Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції послався на норми ст.127 ЦПК України та дійшов висновку про наявність підстав для поновлення пропущеного процесуального строку.
Проте норми ст.127 ЦПК України не регулюють порядок поновлення строків позовної давності. Вказаною нормою права унормовано порядок поновлення та продовження процесуальних строків – строків, в межах яких вчиняються процесуальні дії (ст.120 ЦПК України).
Перебіг позовної давності, яка відноситься до інститутів матеріального права, не є тотожним перебігу процесуальних строків. Обчислення позовної давності врегульовано статтями 260-265 ЦК України, тоді як поновлення та продовження процесуальних строків передбачено статтями 122-127 ЦПК України 
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У зв`язку з тим, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та прийшов до помилкових висновків щодо наявності поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якого було заявлено ОСОБА_2 , рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 .  
Відповідно до ч. 13ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
ОСОБА_2 було сплачений судовий збір за подану нею апеляційну скаргу в розмірі 1693,50 грн., який підлягає компенсації за рахунок ОСОБА_1 .  
Що стосується витрат на правову допомогу, яку ОСОБА_2 просила компенсувати їй за рахунок ОСОБА_1 , то апеляційний суд вважає, що вказане клопотання підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Виходячи із системного аналізу численних висновків Верховного Суду, зокрема і Великої Палати, надання адвокатом правової допомоги та факт оплати таких послуг може підтверджуватися різними доказами, зокрема: відповідний договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг; детальний опис виконаних доручень клієнта; акт прийому-передачі виконаних робіт; платіжні доручення, квитанції або касові чеки на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом; інші документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.
Саме наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є запорукою подальшого відшкодування таких витрат.
На підтвердження витрат на правову допомогу ОСОБА_2 надала: додаткову угоду №1 до договору про надання правничої допомоги від 07.04.2021 №б/н, яка укладена із адвокатом Бондаренком Д.А., акт приймання передачі виконаних адвокатом Бондаренком Д.А. від 17.11.2021 робіт згідно договору про надання правничої допомоги від 07.04.2021 №б/н, угоду №08/11/2021 від 08.11.2021, яка укладена між ОСОБА_2 та адвокатом Кисілем В.І., акт приймання – передачі наданих послуг до угоди №08/11/2021 від 08.11.2021, квитанція до прибуткового ордеру №47 від 08.11.2021 на суму 3000,00 грн., яку ОСОБА_2 сплатила адвокату Кисілю В.І.
В своєму клопотанні ОСОБА_2 просила апеляційний суд компенсувати їй витрати на правничу допомогу в сумі 11 500,00 грн., посилаючись на те, що вказані витрати були понесені нею під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції.
Втім колегія суддів, вважає, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів того, що нею були понесені витрати на правничу допомогу саме в розмірі 11 500,00 грн. адже в матеріалах справи наявна лише одна квитанція до прибуткового ордеру №47 від 08.11.2021 на суму 3000,00 грн., яка підтверджує понесені ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, а тому витрати на правову допомогу, які підлягають компенсації ОСОБА_2 за рахунок  ОСОБА_1  становлять3000,00 грн. , а загальний розмір судових витрат відповідно складає 4 693, 50 грн.
Керуючись ст.ст. 268, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2021  у цій справі скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.
Стягнути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт Серії НОМЕР_1 , виданий Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області від 17.05.2003 року, Ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт Серії НОМЕР_3 , виданий Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області від 28.09.1999 року, Ідентифікаційний номер – НОМЕР_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ) судові витрати в розмірі 4693,50 гривень ( чотири тисячі шістсот дев`яносто три гривні 50 копійок)
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Головуючий: І.В. Кочеткова
Судді: А.В. Дашковська
О.М. Кримська