П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 лютого 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/10714/21	
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Димерлія О.О.
суддів: Танасогло Т.М. ,  Крусяна А.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2021р. у справі №420/10714/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2021 року №119-21 про втрату ОСОБА_1 додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 та документувати його відповідним посвідченням.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказував про те, що під час вирішення спірного питання відповідачем не було належним чином проаналізовано можливість позивача користуватися наданим йому захистом. Як стверджує ОСОБА_1 , він мав можливість користуватися міжнародним захистом у Німеччині, проте на час прийняття Державною міграційною службою України оскаржуваного рішення від 27.04.2021 року №119-21 наданий позивачеві статус біженця вже не був дійсний. На думку позивача, його потреба у міжнародному захисті не є вичерпною. ОСОБА_1 досі не мав можливості повернутися до країни походження – Сирійської Арабської Республіки через можливість його переслідування, як особи, яка ухиляється від проходження військової служби та через загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту. Отже, на думку позивача, наявні умови для визнання його біженцем, що визначені пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також, ОСОБА_1 вказував на допущення міграційним органом порушення процедури розгляду звернення за захистом в Україні. 
Відповідач з позовними вимогами не погоджувався з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву зазначаючи, що перебуваючи у процедурі набуття міжнародного захисту на території України позивач, з метою облаштування на постійне проживання в 2015році нелегально перетнув державний кордон з країнами Європейського Союзу, у зв`язку з чим свідомо порушив законодавство України, що регулює порядок перетину державного кордону та продемонстрував явну незацікавленість у проходженні процедури набуття міжнародного захисту на території України. Зокрема, позивач потрапив на територію Німеччини та перебував там протягом тривалого часу (більше року). У Німеччині з метою проходження процедури набуття міжнародного захисту, ОСОБА_1 звернувся до компетентних державних органів та, у подальшому, документований посвідкою на проживання серії НОМЕР_1 . При цьому, позивач приховав факт тривалого проживання на території України та перебування у процедурі міжнародного захисту. Означене, на думку відповідача, вказує на доцільність прийняття рішення про  втрату статусу особи, яка потребує додаткового захисту на території України за підставам, зазначеними у п.5 ч.1 ст.11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" через набуття міжнародного захисту на території третьої безпечної країни. Крім того, орган міграційної служби акцентував увагу на позитивній тенденції щодо вирішення сирійського конфлікту, нейтралізації діяльності терористичних угрупувань на території країни громадянської належності особи.
Як зазначав позивач у поданій до суду першої інстанції відповіді на відзив, під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не враховано, що позивач не зможе скористатися наданим йому захистом в Німеччині, з огляду на анулювання посвідки на проживання. На думку позивача, безпідставними є також твердження органу міграційної служби, що у разі повернення до країни громадської належності загрози життя та здоров`ю ОСОБА_1 немає. Як стверджував позивач, актуальна інформації по країні належності підтверджує нестабільну ситуацію.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 року у справі № 420/10714/21 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач добровільно виїхав до Німеччини та був документований посвідкою на проживання у зазначеній країні, а тому рішення ДМС України від 27.04.2021 р. № 147-20 про втрату додаткового захисту прийнято з урахуванням встановлених фактичних обставин та досліджених документів. Також, окружний адміністративний суд вказав на позитивну динаміку вирішення сирійського конфлікту та наявність перспектив щодо подальшої стабілізації ситуації.
Не погодившись із вищеозначеним рішенням окружного адміністративного суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу у якій зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального право, що, на думку скаржника, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не досліджено актуальну інформацію по країні походження позивача. Також, позивач вказує на існування ризику його переслідування за ознаками належності до соціальної групи, зокрема, ОСОБА_1 ухиляється від несення військової служби. Крім того, на думку позивача, позивачем порушено процедуру розгляду звернення за захистом в Україні. 
Скориставшись наданим, приписами чинного процесуального законодавства, правом ДМС України до суду подано письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні від 29.09.2021р., у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду – без змін. 
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.
Зокрема, колегією суддів установлено, що 10.11.2014р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
За наслідками розгляду вказаного звернення, ДМС України прийнято рішення від 30.07.2015р. №448-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погодившись із означеним рішенням суб`єкта владних повноважень, ОСОБА_1 за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів звернувся до суду з позовом. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2018р. №815/2382/18, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019р., адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №448-15 від 30.07.2015 року про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути    заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 від 10.11.2014 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
В іншій частині вимог відмовлено.
З матеріалів справи убачається, що за наслідками повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Державною міграційною службою України прийнято рішення від 13.05.2020р. №147-20 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту. 
У подальшому, Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС, у порядку частини 3 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до Департаменту контррозвідки СБУ направлено запит.
За наслідками розгляду вказаного запиту Департаментом контррозвідки СБУ на адресу Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС надіслано лист від 19.05.2020р. №2/3/-4046 з якого убачається, що громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 06.11.2016р. прибув на територію України з Німеччини через ПП «Краківець» за паспортним документом Z02G3P02Z2, на підставі короткострокової візи Y02345725, оформленої ГКУ в Франкфурті-на-Майні (ФРН), дійсної з 21.10 по 21.12.2016р.
З огляду на означене, підстав для легалізації на території України громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , як біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, немає. 
У зв`язку з чим, 29.05.2020р. ДМС України на адресу Генерального консульства України у Франкфурті-на-Майні (ФРН) надіслано лист №8.6-3896/2-20, у якому викладено прохання щодо надання копій усіх документів, що сталі підставою для оформлення гр.Сирії ОСОБА_1 візи.
За результатами розгляду листа ДМС України №8.6-3896/2-20 від 29.05.2020р., Генеральним консульством України у Франкфурті-на-Майні на адресу міграційного органу надіслано копії документів, які стали підставою для оформлення туристичної візи громадянину Сирії ОСОБА_2 (лист від 29.05.2020р. №61224/078-1510-20), із яких убачається, що на території Німеччини ОСОБА_1 був документований посвідкою на проживання № НОМЕР_1 , виданою 14.02.2016р. у м.Боркен (Німеччина) зі строком дії до 13.02.2019р. та проїзним документом Z02G3P02Z2, виданим 14.02.2016р. управлінням з питань іноземців Брокенської районної адміністрації за строком дії до 13.02.2019р., в якому оформлено одноразову візу для виїзду в Україну типу С №Y02345725, видану 21.10.2016р. та дійсну до 12.12.2016р.
03.06.2020р. Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС на адресу ГУ ДМС в Одеській області надіслано лист №8.5-1997/8-20 про з`ясування обставин щодо отримання ОСОБА_1 документу Z02G3P02Z2 (вид на проживання в ФРН).
На підставі вказаного листа Головним управлінням ДМС в Одеській області ініційовано процедуру втрати громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 додаткового захисту.
Під час означеної процедури фахівцями міграційного органу проведено із громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 співбесіди, у межах яких останній підтвердив факт звернення за міжнародним захистом на території Німеччини, а в подальшому його отримання та документування посвідкою на проживання № НОМЕР_1 та проїзним документом Z02G3P02Z2. Також, іноземець повідомив, що отримавши захист на території Німеччини він мав можливість користуватися соціальним та матеріальним забезпеченням; мав доступ до медичних послуг та можливість інтегруватися: вивчення мови, працевлаштування.
19.03.2021р. ГУ ДМС в Одеській області підготовлено подання про втрату додаткового захисту (справа №2014OD0277).
З огляду на отримання громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 притулку в Німеччині, Державною міграційною службою України, з урахуванням приписів статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», 27.04.2021р. прийнято рішення №119-21 про втрату додаткового захисту.
Надаючи оцінку відповіді на поставлені перед судом апеляційної інстанції питання, колегія суддів виходить з такого. 
Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, у тому числі, Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.
Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно із Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: 1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства); 2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом; 3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) будучи особою без громадянства, може повернутися у країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує; 5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні; 6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.
Частиною чотирнадцятою  статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Процедуру розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649.
Підпунктом «б» пункту 7.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649, передбачено обов`язок органу міграційної служби інформування у письмовій формі особу, якій надано статус біженця, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця. Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання.
Згідно із підпунктом «а» пункту 7.7 розділу IV Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649, за результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом із поданням, ДМС приймає рішення про втрату статусу біженця або додаткового захисту.
Як установлено апеляційним судом та не заперечується позивачем, отримавши в Україні статус особи, яка потребує додаткового захисту, громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 добровільно звернувся за міжнародним захистом на території Німеччини та отримав його, у зв`язку з чим був документований посвідкою на проживання № НОМЕР_1 та проїзним документом Z02G3P02Z2.
При цьому, отримання притулку чи дозволу на постійне проживання в іншій країні, з урахуванням приписів пункту 5 частини 1 статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», є самостійною та достатньою законодавчо передбаченою підставою для втрати статусу біженця та додаткового захисту в Україні.
Відтак, беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості та правомірності оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2021 року №119-21 про втрату ОСОБА_1 додаткового захисту.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими посилання скаржника на те, що під час вирішення даного спору судом першої інстанції не враховано актуальної інформації по країні походження позивача, оскільки положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не вказують про необхідність перевірки міграційним органом такої інформації перед прийняттям рішення про втрату додаткового захисту. 
У даному випадку, інформація по країні громадянської належності ОСОБА_1 взагалі не впливає на підстави, за наявності яких, особа може втрати статус біженця та додатковий захист в Україні. Достатньо лише отримання притулку чи дозволу на постійне проживання в іншій країні.
Також, можливість втрати статусу біженця та додаткового захисту в Україні не ставиться в залежність від отриманої дати отримання інформації про отримання притулку чи дозволу на постійне проживання в іншій країні, що спростовує доводи позивача у відповідній частині апеляційної скарги. 
Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника стосовно того, що про рішення ДМС України від 13.05.2020р. №147-20 щодо визнання особою, яка потребує додаткового захисту йому стало відомо лише 09.03.2021р., оскільки означене не впливає на спірні правовідносини та в жодному разі не нівелює факту отримання ОСОБА_1 дозволу на проживання в Німеччині.
Установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи позивача. 
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи позивача, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано усіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.
З підстав визначених статтею 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2021р. у справі №420/10714/21 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Танасогло Т.М.    Крусян А.В.