15.02.22
22-ц/812/356/22
Провадження № 22-ц/812/356/22 Головуючий суду першої інстанції Коваленко І.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року м. Миколаїв Справа 489/2478/15-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
при секретарі судового засідання – Андрієнко Л.Д., 
за участю представника заявника - Матвєєнка І.Ю.,
приватного виконавця - Булахевіча С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича (далі - приватний виконавець) на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2021 року, постановлену під головуванням судді Коваленка І.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якої складено 28 грудня 2021 року, за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність та рішення приватного виконавця Булахевіча Степана Вікторовича та зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2021 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила:
визнати бездіяльність та дії приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В., які полягають у порушенні ним вимог частини 1 статті 28 та пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із чим були порушені її права як сторони виконавчого провадження № 62029563 - неправомірними; 
зобов`язати приватного виконавця Булахевіча С.В. усунути порушення її прав як сторони виконавчого провадження № 62029563 та поновити її порушене право шляхом внесення у постанову про закінчення виконавчого провадження № 65336321 від 22 липня 2021 року виправлення, а саме змінити підставу закінчення виконавчого провадження з пункту 9 на пункт 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
В обґрунтування скарги вказано, що 11 січня 2020 року Ленінським районним судом міста Миколаєва видано виконавчий лист № 489/2478/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 110048583000 від 28 вересня 2006 року у загальному розмірі 56 095,88 швейцарських франків, а також пені у розмірі 9 851,12 грн. та 4 567,50 грн. судового збору. В подальшому АТ «УкрСиббанк» на підставі договору відступило право вимоги про стягнення заборгованості ОСОБА_3 
08 травня 2020 року приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 62029563 з виконання вказаного рішення.
Згідно повідомлення нового кредитора, усі зобов`язання боржника, які виникли на підставі кредитного договору, припинені у повному обсязі на підставі статті 604 ЦК України.
У зв`язку із припиненням обов`язку боржника за кредитним договором, ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 червня 2021 року її заяву було залишено без задоволення. Проте постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано ухвалу суду першої інстанції та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 489/2478/15-ц, виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва 11 січня 2020 року.
У зв`язку із цим, виконавче провадження № 62029563 підлягає закінченню на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються не пізніше робочого дня з їх винесення.
Проте станом на 01 листопада 2021 року ОСОБА_1 жодного поштового відправлення з постановою про закінчення виконавчого провадження № 62029563 не отримувала.
Невиконання приватним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» про направлення сторонам виконавчого провадження постанови про закінчення, свідчить про порушення виконавцем наведених вимог Закону, порушує права боржника у виконавчому провадженні, а тому є протиправною бездіяльністю.
Крім того, 16 листопада 2021 року з Інформаційної довідки про виконавче провадження ОСОБА_1 стало відомо, що всупереч вимогам пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (закінчення провадження внаслідок визнання судом виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню) підставою для закінчення виконавчого провадження приватний виконавець безпідставно визначив пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону (фактичне повне виконання рішення).
Такі дії приватного виконавця суперечать встановленим судом обставинам справи та є неправомірними, оскільки в постанові апеляційного суду прямо зазначено, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання не чинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Посилаючись на наведені обставини та порушення Закону України «Про виконавче провадження» скаржниця просила задовольнити скаргу.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2021 року скаргу ОСОБА_4 задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. в недотриманні вимог частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» щодо доведення постанови про закінчення виконавчого провадження до заявника та неправомірними дії щодо не закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 39 наведеного Закону. 
Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. внести зміни до постанови про закінчення виконавчого провадження № 65336321 від 22 липня 2021 року в частині підстави закінчення виконавчого провадження з пункту 9 на пункт 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Не погодившись з ухвалою суду, приватний виконавець Булахевіч С.В., посилаючись на її незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального права та не дотримання норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що заявницею не долучено до матеріалів скарги жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що відбулось дійсне порушення її прав або інтересів та в чому це знайшло відображення.
Крім того, не зрозуміло, яким чином визначення пункту - підстави закінчення виконавчого провадження впливає на інтереси заявниці, оскільки сам факт закінчення виконавчого провадження ніхто не заперечує, а отже всі дії виконавця чітко кореспондуються з вимогами чинного законодавства.
Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, а не визначення пункту - підстави закінчення виконавчого провадження.
В даному випадку не оскаржується сама постанова про закінчення виконавчого провадження як процесуальне рішення приватного виконавця, а як порушення зазначається якесь начебто ігнорування вимог частини 1 статті 28 та пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», що не є ні рішенням, ні дією та зовсім не бездіяльністю приватного виконавця, але судом першої інстанції не враховано цей факт в повному обсязі.
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначено, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту.
По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим. 
Зазначений оскаржуваний судовий акт не сприяє будь-якому припиненню правопорушення та/або відновленню порушеного права позивача у справі.
Між тим, у контексті обставин цієї справи, скаржниця, обравши такий спосіб захисту, невизначених в нашому випадку, порушених прав (свобод, інтересу), як визнання протиправними дій приватного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, обрала неналежний спосіб захисту своїх прав (свободи, інтересу), адже задоволення таких вимог жодним чином не поновить її права і саме по собі не вплине на чинність спірних постанов і стан відповідних виконавчих проваджень.
Оскільки у випадку, що розглядається, самі по собі вказані дії державного виконавця не є юридично значимими для спірних правовідносин, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є саме визнання постанов про закінчення виконавчого провадження протиправними та, як наслідок, їх скасування.
Таким чином, підстави для задоволення вимог скаржниці про визнання протиправними дій приватного виконавця відсутні, а висновок суду першої інстанції про задоволення скарги у цій частині є помилковими.
Щодо визнання неправомірною бездіяльності приватного виконавця в частині недотримання вимог частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» скаржник пояснював наступне.
Доводи суду першої інстанції, що саме на виконавця законом покладено обов`язок доведення до відома сторін та інших учасників провадження документів виконавчого провадження, яке має здійснюватися в залежності від документів виконавчого провадження у спосіб передбачений статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» є нічим іншим як суб`єктивним трактуванням норм закону.
Отже, на виконання цієї прямої норми закону приватним виконавцем надсилалася постанова про закінчення виконавчого провадження простим поштовим відправленням.
Навіть якщо допустити факт не направлення боржнику постанови про закінчення виконавчого провадження простим поштовим відправленням, то це в жодному разі не впливає на правомірність її винесення та не може бути підставою для її скасування, а тим паче підставою для визнання неправомірною бездіяльності приватного виконавця.
До того ж, якщо ОСОБА_1 не отримувала постанову про закінчення виконавчого провадження, вона мала право звернутися із відповідною заявою до приватного виконавця щодо ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та отримання необхідних копій (чого по теперішній час не відбувалось), або самостійно ознайомитися з процесуальними документами виконавчого провадження шляхом використання права доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження. 
Щодо зобов`язання приватного виконавця Булахевіча С.В. усунути порушення прав сторони виконавчого провадження № 62029563 ОСОБА_1 та поновити її порушене право, скаржник зазначав наступне.
По-перше, 22 липня 2021 року ним було закрито виконавче провадження, в той час, як повне рішення суду складено 23 липня 2021 року, а оприлюднено воно 26 липня 2021 року, тож, в ході судового засідання йому стало відомо, що відбулось повне й фактичне припинення боргових зобов`язань скаржниці за виконавчим документом, виданим Ленінським районним судом м. Миколаєва від 11 січня 2020 року № 489/2478/15-ц, а тому були відсутні підстави для проведення подальших виконавчих дій, у зв`язку з чим, керуючись вимогами пункту 9 частини 1 статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» ним було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
По-друге, постанова про закінчення виконавчого провадження винесена на підставі листа-повідомлення ОСОБА_3 , а не на підставі рішення суду. Закон України «Про виконавче провадження» не надає переваги жодній підставі для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Оскільки станом на 22 липня 2021 року на його офіційну адресу постанова Миколаївського апеляційного суду від 22 липня 2021 року у справі № 489/2478/15-ц з підписом судді та мокрою печаткою не надходила, а боргові зобов`язання виконані в повному обсязі, в нього не було законних підстав не виносити постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
До того ж, навіть відсутня технічна можливість системи АСВП щодо внесення відповідних змін.
Оскільки обов`язки виконавця як поновити виконавче провадження, так і здійснювати заходи примусового виконання рішень, прямо випливають з приписів Закону № 1404-VIII (пункт 1 частини другої статті 18, частина перша статті 41 відповідно), а такі дії можливі виключно за умови визнання судом незаконною та скасування в установленому законом порядку постанови про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу, то вбачається, що судом безпідставно задоволена ця вимога скаржника не враховуючи приписи чинного законодавства та відсутність в Законі України «Про виконавче провадження» способу та порядку виконання рішення суду шляхом внесення змін щодо підстави закінчення виконавчого провадження в постанову про закінчення виконавчого провадження, яка не скасована в судовому порядку.
Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи на день розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.
За приписами частин 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи на виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року, зміненої постановою Верховного Суду від 11 грудня 2019 року, Ленінським районним судом міста Миколаєва 11 січня 2020 року, було видано виконавчий лист № 489/2478/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 110048583000 від 28 вересня 2006 року у загальному розмірі 56 095,88 швейцарських франків, а також пені у розмірі 9 851,12 грн. та 4 567,50 грн. судового збору. 
11 січня 2020 року представнику позивача видано виконавчі листи.
08 травня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62029563 з примусового виконання виконавчого листа № 489/2478/15-ц відносно боржника ОСОБА_1 .
В подальшому АТ «УкрСиббанк» на підставі договору про відступлення прав вимоги (цесія) від 23 вересня 2020 року відступило ОСОБА_3 право вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №11048583000 від 28 вересня 2006 року.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 квітня 2021 року замінено стягувача у виконавчому провадженні № 62029563.
Після набуття права вимоги ОСОБА_5 листом-повідомленням на адресу ОСОБА_1 від 03 жовтня 2020 року повідомило про припинення усіх зобов`язань ОСОБА_1 , які виникли на підставі Договору про надання споживчого кредиту № №11048583000 від 28 вересня 2006 року.
У зв`язку із припиненням зобов`язань боржника за кредитним договором ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. 
Ухвалою Ленінського районного суд міста Миколаєва від 15 червня 2021 року по справі № 489/2478/15-ц (провадження № 6/489/54/21) заяву ОСОБА_1 було залишено без задоволення. 
Проте, постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу суду першої інстанції скасовано та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 489/2478/15-ц, виданий Ленінським районним судом міста Миколаєва 11 січня 2020 року.
22 липня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення.
Зі змісту скарги вбачається, що постанова про закінчення виконавчого провадження на адресу ОСОБА_1 не надходила та про неї їй стало відомо тільки 16 листопада 2021 року з автоматизованої системи виконавчого провадження.
У зв`язку із цим, 19 листопада 2021року вона, через свого представника – адвоката Матвєєнка І.Ю., звернулася до суду із скаргою на дії та бездіяльність приватного виконавця, не погоджуючись із підставою закінчення виконавчого провадження, яке вважає повинно бути закінчено на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з визнанням судом виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим законом.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Як встановлено судом, стверджуючи про порушення її прав при проведенні державним виконавцем виконавчих дій, ОСОБА_1 зазначала про не направлення на її адресу постанови про закінчення виконавчого провадження.
Частиною 1 статті 39 Закону України «Про виконавче» провадження визначено випадки коли виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, відповідно до пункту 5 у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а пунктом 9 визначено підставою для закінчення виконавчого провадження фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчими документами.
Стаття 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначає наслідки закінчення виконавчого провадження, а саме повернення виконавчого документа до суду, який його видав, зняття арешту з майна боржника, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку з закінченням виконавчого провадження. 
Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд вірно виходив з того, що відповідно до частини 1 статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
У вказаній статті чітко визначено, що документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження шляхом надсилання простим поштовим відправленням або доставкою кур`єра.
Судом першої інстанції встановлено, що оскаржувана постанова не була направлена приватним виконавцем Булахевічем С.В. на адресу боржника.
Твердження в апеляційній скарзі про направлення такої постанови боржнику не можуть бути прийняті до уваги, оскільки приватний виконавець не надав суду відповідних доказів, зокрема копії супровідного листа, дані про реєстрацію вихідної кореспонденції, тощо, які б надали можливість суду зробити висновок про дотримання приватним виконавцем вимог статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» та прав боржника на обізнаність про результати прийнятих процесуальних рішень приватним виконавцем в межах виконавчого провадження.
В суді апеляційної інстанції приватний виконавець також стверджував, що копія постанови про закінчення виконавчого провадження надсилалася боржнику ОСОБА_1 разом із супровідним листом, копія якого зберігається в матеріалах виконавчого провадження. Між тим приватний виконавець не зміг назвати суду апеляційної інстанції дату відправлення постанови про закінчення виконавчого провадження та надати копію цього супровідного листа.
Аргументи скарги про те, що тільки факт не направлення боржнику постанови про закінчення виконавчого провадження не є підставою для визнання неправомірною бездіяльності приватного виконавця є неприйнятними з огляду на таке.
Виходячи з аналізу статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», боржник має бути належним чином повідомлений про закриття виконавчого провадження, а державний виконавець повинен направити боржнику копію постанови про закінчення виконавчого провадження, якою встановлено підставу для закінчення такого провадження.
Неповідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження свідчить про обмеження його прав як сторони виконавчого провадження бути обізнаним про закінчення виконавчого провадження, щодо підстав для такого закінчення та про правові наслідки, які повинен здійснити виконавець у зв`язку із закінченням виконавчого провадження, які впливають на майнові права (зняття арешту з майна) та немайнові права (виключення боржника з Єдиного реєстру боржників).
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що боржник мала можливість дізнатися про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та ознайомитися з нею через автоматизовану систему виконавчого провадження, оскільки доступ до автоматизованої системи виконавчого провадження це право боржника, а надіслання постанови про закінчення виконавчого провадження боржнику є обов`язком виконавця, який здійснює примусове виконання судового рішення.
Щодо підстав закінчення виконавчого провадження, то такі підстави визначені статтею 39 Закону України.
Як встановлено судом 8 травня 2020 року за заявою стягувача АТ «УкрСиббанк» приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження стосовно стягнення кредитної заборгованості за договором кредиту.
Проте ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 квітня 2021 року замінено стягувача у цьому виконавчому провадженні замість АТ «УкрСиббанк» на ОСОБА_3 , яка листом-повідомленням на адресу ОСОБА_1 від 03 жовтня 2020 року повідомила про припинення усіх зобов`язань боржника, що виникли на підставі кредитного договору.
22 липня 2021 року приватним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження винесена на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Між тим ні стягувач ОСОБА_3 , ні боржник ОСОБА_1 не повідомили приватного виконавця Булахевіча С.В. про фактичне виконання рішення суду, а тому доводи апеляційної скарги про те, що приватний виконавець дізнався про фактичне виконання судового рішення з листа-повідомлення ОСОБА_3 не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, оскільки стягувач не зверталася до державного виконавця з такою інформацією.
Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що приватним виконавцем не надано відповідних доказів, які б підтверджували відповідні обставини або дату, коли приватний виконавець дізнався про фактичне виконання боржником своїх зобов`язань в повному обсязі, а тому у приватного виконавця не було підстав закінчувати виконавче провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Водночас 22 липня 2021 року постановою Миколаївського апеляційного суду визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 489/2478/15-ц, виданий Ленінським районним судом міста Миколаєва 11 січня 2020 року, а тому виконавче провадження за таким виконавчим листом підлягало закінченню на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з визнанням виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Заявник стверджувала, що приватний виконавець приймав участь у суді апеляційної інстанції при розгляді питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, та був обізнаний з вказаним судовим рішення апеляційного суду.
Приватний виконавець цих тверджень боржника не спростував, а доводи апеляційної скарги про те, що приватний виконавець не отримував на офіційну адресу постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 липня 2021 року з підписом судді та мокрою печаткою не заслуговують на увагу, оскільки приватному виконавцю було відомо про результати розгляду заяви боржника про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
За наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про неправомірну бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча С.В. в недотриманні вимог частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» та частині 1 статті 39 наведеного Закону, проте при викладенні резолютивної частині оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не повною мірою дотримався вимог частини 2 статті 451 ЦПК України у зв`язку з чим на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 КПК України резолютивна частина ухвали суду першої інстанції підлягає зміні. 
Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки оскаржена ухвалу суду першої інстанції по суті заявлених вимог не скасована, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича задовольнити частково.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 грудня 2021 року змінити, виклавши резолютивну частину щодо вирішення вимог в наступній редакції.
Визнати протиправною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округа Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича щодо не направлення боржнику ОСОБА_1 постанови про закінчення виконавчого провадження від 22 липня 2021 року ВП № 62029563.
Визнати протиправною постанову приватного виконавця виконавчого округа Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича про закінчення виконавчого провадження від 22 липня 2021 року ВП № 62029563 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округа Миколаївської області Булахевіча Степана Вікторовича з дотриманням вимог частини 1 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» вирішити питання щодо закінчення виконавчого провадження № 62029563 на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
В іншій частині зазначену ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк 

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 17 лютого 2022 року.