ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року
м. Харків 

справа № 645/1511/20
провадження №22-ц/818/581/22
провадження №22-ц/818/1536/22

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової Н.П.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», 
державний реєстратор Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Людмила Володимирівна 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Людмили Володимирівни про визнання протиправним та скасування запису про право власності, визнання права власності, визнання кредитного договору та зобов`язання за ним припиненим, визнання договору іпотеки та зобов`язання за ним припиненим, зняття обтяження речових прав на нерухомість
за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 травня 2021 року та на додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року у складі судді Мартинової О.М.,-
в с т а н о в и в:
       У березні 2020 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Людмили Володимирівни, в якому просив:
-визнати протиправним та скасувати запис про право власності № 30361449 від 14.02.2019 року на нерухоме майно, вчинений державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. щодо державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк»;
-визнати право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за позивачем;
-визнати припиненим кредитний договір № 2006/0708/55-007 від 10.07.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого за зобов`язаннями з кредитного договору є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»);
-визнати припиненим іпотечний договір № 2006/0708/55-007-Z-І під заставу житлової нерухомості від 10.07.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого за зобов`язаннями з іпотечного договору є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»), посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Зубарєвим І.Ю (номер у реєстрі 4805);
-зняти обтяження речових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що виникли на підставі іпотечного договору № 2006/0708/55-007-Z-І під заставу житлової нерухомості від 10.07.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого за зобов`язаннями з іпотечного договору є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»), посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Зубарєвим І.Ю. (номер у реєстрі 4805), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна шляхом вилучення записів про обтяження, а саме: запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про іпотеку: 30361535 від 10.07.2008 року, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45599999 від 19.02.2019 року, ОСОБА_4 , Красноградська районна державна адміністрація Харківської області); запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження 30361506 від 10.07.2008 року, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45599999 від 19.02.2019 року, ОСОБА_4 , Красноградська районна державна адміністрація Харківської області; запис з Єдиного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження 7545626 від 10.07.2008 року (Відомості про реєстрацію до 01.01.2013 р.); запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 7545999 від 10.07.2008 року (Відомості про реєстрацію до 01.01.2013 р.).
       Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано запис про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, а саме: квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв.м:, житловою площею: 25,1 кв.м., з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яким внесено запис про право власності № 30361449 від 14.02.2019 року на підставі рішення державного реєстратора Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Людмилою Володимирівною про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер: 45599999 від 19.02.2019 року, яким проведено державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
             Визнано припиненим кредитний договір № 2006/0708/55-007 від 10.07.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого за зобов`язаннями з кредитного договору є Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК»).
            Визнано припиненим іпотечний договір № 2006/0708/55-007-Z-І під заставу житлової нерухомості від 10.07.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого за зобов`язаннями з іпотечного договору є Акціонерне товариство «АЛЬФА -БАНК»), посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Зубарєвим І.Ю (номер у реєстрі 4805).
             Знято обтяження речових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею (кв.м): 48.5, житловою площею (кв.м): 25.1, що виникли на підставі іпотечного договору № 2006/0708/55-007-Z-І під заставу житлової нерухомості від 10.07.2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого за зобов`язаннями з іпотечного договору є Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК»), посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Зубарєвим І.Ю (номер у реєстрі 4805), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна шляхом вилучення записів про обтяження, а саме:
       - запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про іпотеку: 30361535 від 10.07.2008 року, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45599999 від 19.02.2019 року, ОСОБА_4 , Красноградська районна державна адміністрація Харківської області);
       - запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження 30361506 від 10.07.2008 року, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45599999 від 19.02.2019 року, ОСОБА_4 , Красноградська районна державна адміністрація Харківської області;
       - запис з Єдиного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження 7545626 від 10.07.2008 року (Відомості про реєстрацію до 01.01.2013р.);
- запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 7545999 від 10.07.2008 року (Відомості про реєстрацію до 01.01.2013р.).
Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3363 грн. 20 коп. 
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
       Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року заяву представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з АТ «Альфа – Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з оплатою витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. 
       В апеляційній скарзі на рішення суду від 05 травня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на те, що формулювання резолютивної частини може визвати складнощі у подальшому виконанні цього рішення, просить змінити рішення шляхом уточнення резолютивної частини цього рішення та викладення у наступній редакції, а саме: «Скасувати рішення державного реєстратора Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Людмили Володимирівни про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер: 45599999 від 19.02.2019, яким проведено державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ».
       Також, посилаючись на необґрунтовану відмову у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності, просить в цій частині скасувати рішення та постановити нове про задоволення цієї позовної вимоги. В решті рішення залишити без змін.
       Зазначає, що з 16.01.2020 статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції, де зазначено, що можливі такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Позивачем при формулюванні позовних вимог передбачено як скасування запису про право власності, так і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
       Посилаючись на постанови Верховного Суду по справі № 915/161/20 від 03.03.2021, 640/12313/19 від 07.04.2021, представник позивача зазначає, що не зважаючи на формулювання своїх позовних вимог позивачем щодо питання скасування реєстрації права власності (запису про право власності, рішення, реєстрації тощо), суд під час ухвалення рішення відповідно до правової аксіоми судочинства jura novit curia – «суд знає закон» повинен ухвалити саме те рішення, яке безперешкодне можна буде виконати на практиці позивачу. 
       Вказує, що навіть не зважаючи на положення ЦК України, якими передбачено, що позивач може вимагати визнання права власності у разі його заперечення іншою особою, зокрема відповідачем 1 по справі, приписи абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» імперативно зобов`язують суд вирішити питання про визнання відповідного речового права, а саме – права власності.
       В апеляційній скарзі на додаткове рішення від 16 червня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на неправомірність висновків суду просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове про задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат у повному обсязі.
       Зазначає, що усі заявлені позивачем витрати безпосередньо пов`язані із розглядом цієї справи, що підтверджується детальним описом робіт та актом приймання передачі-робіт. Доказів протилежного суду не надано. Сума заявлених до відшкодування витрат складає 7,41 % від ціни позову – 675000,00 грн., що є співмірним та обґрунтованим. 
       Вказує, що значення цієї справи для сторін полягає у тому, що позивач захищав своє право на житло, оскільки спірна квартира є його єдиним житлом. Поведінка відповідача полягала в протиправному збагаченні за рахунок позивача, оскільки він звернув стягнення на предмет іпотеки після отримання задоволення своїх вимог кредиторів у повному обсязі, при цьому з цинічним порушенням мораторію на задоволення вимог кредиторів. Щодо складеності справи – заявлено п`ять немайнових позовних вимог та одну майнову, здійснено аналіз кредитної історії позивача з 10.07.2008 по час звернення до суду із позовом, обсяг сторінок позовної заяви 12 шрифтом інтервал 1,3 Tіmes New Roman складає 41 сторінку, з якої 6 сторінок – стислий виклад обставин справи та 30 сторінок – правовий аналіз ситуації. Що стосується майнового стану відповідача 1, то розмір статутного капіталу складає 28726247548,40 грн., відповідач є Банком, фінансовою установою, а спір виник у зв`язку з намаганням останнім збільшити свій прибуток за рахунок позивача на вартість спірної квартири.
       Представник позивача вважає, що судом не було враховано вищевказані обставини, внаслідок чого протиправно зменшено суму витрат, що підлягала стягненню з АТ «Альфа-Банк». 
Відзиву на апеляційні скарги не надано. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Рішення суду першої інстанції від 16 серпня 2021 року представником позивача оскаржується та переглядається судом апеляційної інстанції в межах відмовленої вимоги про визнання права власності та формулювання резолютивної частини рішення про скасування запису про державну реєстрацію речового права на спірне нерухоме майно.
Додаткове рішення від 16 червня 2021 року оскаржується в частині відмовлених вимог про відшкодування судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу. 
В інших частинах рішення та додаткове рішення учасниками справи не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається. 
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції від 05 травня 2021 року підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення від 16 червня 2021 року не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. 
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем виконано основне зобов`язання, у зв`язку з чим іпотека та обтяження предмету іпотеки – припинені. Визначаючи спосіб захисту прав позивача, який зазначеній у резолютивній частині судового рішення, суд виходив з того, що позивачем заявлені позовні вимоги про визнання протиправним та скасування запису про право власності № 30361449 від 14.02.2019 на нерухоме майно, вчинений державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. щодо державної реєстрації права власності, а також скасування записів про обтяження нерухомого майна. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги про визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , суд виходив з того, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Оскільки законом визначений порядок за яким відновлюється реєстрація права власності за попереднім власником нерухомого майна, відсутні підстави для задоволення вимог позивача у цій частині.
       Ухвалюючи додаткове рішення про розподіл судових витрат, суд першої інстанції врахував  урахуванням складність справи, обсяг і складності виконаної адвокатом роботи, критерій необхідності подання заяв, клопотань, збір додаткових доказів в процесі судового розгляду та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, та вважав, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 грн. є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, а також доводи представника відповідача про зменшення судових витрат, суд вважав за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача АТ «Альфа – Банк» на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн..
       Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи, додаткове рішення відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 мотивував свої вимоги тим, що 10.07.2008 між ним та ВАТ «Сведбанк» укладено договір споживчого кредиту під заставу житлової нерухомості, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у сумі 33 000 доларів США на споживчі потреби на строк до 10 липня 2018 року включно. На забезпечення виконання зобов`язань, укладено іпотечний договір від 10.07.2008 , предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Посилається на те, що на протязі 2008-2015 років позивач добросовісно гасив кредит згідно з встановленим графіком, після чого перестав платити з причин різкого підвищенням вартості курсу долару до гривни та неможливості погашати кредит у новому розмірі, у зв`язку з чим, 12.01.2015 АТ «Альфа-Банк» змінив умови, порядок та строки дії кредитного договору, шляхом направлення позивачу вимоги про дострокове повернення кредиту. Разом з тим, вказаний вище відповідач звернувся з позовом до суду та заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.12.2015 стягнуто з позивача та його поручителя солідарно заборгованість за кредитним договором у сумі 275 341,37 грн. та судовий збір по 1376,70 грн. На підставі зазначеного заочного рішення видано виконавчі листи на примусове виконання рішення та відкриті виконавчі провадження №№ АСВП 50939682, АСВП 50940152, АСВП 50938895, АСВП 50939548. Вказує на те, що 13.02.2018 виконавчі провадження №№ АСВП 50939548, АСВП50940152 та 07.12.2018 виконавчі провадження №№ АСВП50939682, АСВП 50938895 закінчено на підставі постанов про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення у повному обсязі. Позивач вважав, що він виконав усі зобов`язання по кредитному договору та зобов`язання за ним припинилися шляхом повного виконання, що призвело й до припинення іпотечного договору та зобов`язання за ним.
З відомостей з реєстру речових прав на нерухоме майно він дізнався, що 14.02.2019 державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. на підставі іпотечного договору було здійснено перереєстрація квартири позивача за АТ «Альфа-банк». Вважає, що АТ «Альфа-Банк» не мав право звернення стягнення на предмет іпотеки з причин: припиненням кредитного договору та іпотечного договору, звернення стягнення на єдине житло позивача, що було предметом іпотеки, відбулося під час дії заборони на це, встановленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне. 
ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Фрунзенською районною у місті Харкові радою 24.01.2008 належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 загальною площею 48,5 кв. м. (том 1 а.с. 43-44).
10 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2006/0708/55-007, за умовами якого Банк надав позичальникові кредит в розмірі 33 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних строком до 10 липня 2018 року включно. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 10 липня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір № 2006/0708/55-007-Z-1, за умовами якого  останній передав в іпотеку Банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 48,5 кв. м. (том 1 а.с. 45-61).
На підставі договорів купівлі-продажу прав вимог від 25.05.2012 та 15.06.2012, АТ «Альфа-Банк» набуло прав та обов`язків кредитора за вищевказаними кредитним договором та іпотекодержателя за іпотечним договором. (том 1 а.с. 62-104).
Так, вказаний вище відповідач звернувся до позивача з вимогою від 12.01.2015 про дострокове повернення кредиту, вказавши суму заборгованості, яка станом на 10.01.2015 становила 275 341,37 грн. (том 1 а.с. 105-106).
Заочним рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та стягнуто солідарно з останніх на користь Банку заборгованість за кредитним договором в сумі 275 341, 37 грн., а також судовий збір у розмірі по 1376,70 грн. з кожного. (том 1 а.с. 107-110) .        Вищевказаним рішенням установлено, що позичальник не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, тому в нього утворилася заборгованість, яка станом на 10.01.2015 р. склала 275 341, 37 грн., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 16902,61 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 266 209,13 грн.; заборгованість по відсотках у розмірі 507 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 7985,04 грн.; пеня у розмірі 72,84 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 1147,20 грн.
21 травня 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» надіслало ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, в якому вимагав сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 10 березня 2018 року складав 35 225,22 долари США, що за курсом НБУ становить 928 147,81 грн., з яких: 16 902,61 долари США, за курсом НБУ становить 445 366,15 грн. – за кредитом, 6 867,66 доларів США, за курсом НБУ становить 180 955,68 грн. – по відсоткам, 11 454,95 доларів США, що за курсом НБУ становить 301 825,98 грн. – по пені, і повідомило, що у випадку непогашення заборгованості у 30-тиденний строк ПАТ «Альфа-Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Згідно долученого відповідачем АТ «Альфа-Банк» рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, зазначене повідомлення вручено позивачу 25.10.2018.
Відповідно до інформаційних листів від 02.11.2020 та 04.11.2020 зі Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків), в провадженні Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області з 22.04.2016 перебували виконавчі провадження № 50939682 з примусового виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Харкова про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 275 341,37 грн., № 50940152 з примусового виконання виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Харкова про стягнення в рівних долях з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 1376,70 грн. 
Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Манькової В.В. від 07.12.2018 р. виконавче провадження (№ 50939682) з примусового виконання виконавчого листа виданого Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором в сумі 275 341,37 грн. закінчено у зв`язку зі стягненням та перерахуванням у повному обсязі коштів за виконавчим документом. (том 1 а.с. 112-113).
Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Слютої Т.О. від 13.02.2018 р. виконавче провадження (№ 50940152) з примусового виконання виконавчого листа виданого Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення в рівних долях з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 1376,70 грн. закінчено у зв`язку з виконанням рішення. (том 1 а.с. 114-130).
11 грудня 2018 року позивач звернувся з нотаріально посвідченою заявою до ПАТ «Альфа-Банк» в якій повідомив про закінчення виконавчого провадження та просив надати згоду вилучення запису з Єдиного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження 7545626, на зняття заборони відчуження майна, вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 7545999. (том 1 а.с. 131).
Відповідно до інформаційної довідки від 03.03.2020 № 203522335 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкту за об`єктом нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , внесено запис про іпотеку: номер запису 30361535 від 10.07.2008 року, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45599999 від 19.02.2019, ОСОБА_4 , Красноградська районна державна адміністрація Харківської області, іпокетодавець: ОСОБА_1 , іпотекодержатель: ПАТ «Альфа-Банк», реєстраційний номер іпотеки: 7545626; внесено запис про обтяження: 30361506 від 10.07.2008, підстави виникнення обтяження: іпотечний договір від 10.07.2008, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45599999 від 19.02.2019, Литвиненко Людмила Володимирівна, Красноградська районна державна адміністрація Харківської області, вид обтяження: заборона на нерухоме майно, відомості про суб`єкта обтяження: особа, майно якої обтяжується - ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження: 7545999. (том 1 а.с. 153-158).
З інформаційної довідки від 19.02.2019 № 156822197 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вбачається, що має місце запис про обтяження: заборона на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження: 7545999 від 10.07.2008, зареєстровано: 10.07.2008 реєстратором: приватним нотаріусом Зубарєвим І.Ю., підстава обтяження: іпотечний договір від 10.07.2008 р., об`єкт обтяження: квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; запис з Єдиного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження 7545626 від 10.07.2008 року, тип обтяження: іпотека, об`єкт обтяження: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , іпотекодержатель: ПАТ «Альфа-Банк», іпотекодавець: ОСОБА_1 (том 1 а.с. 151-152).
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною першою статті 1049 ЦК України закріплено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі від 04 липня 2018 року у справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18).
Судом першої інстанції встановлено, що позивач виконав свої зобов`язання за кредитний договір № 2006/0708/55-007 від 10 липня 2008 року фактичним повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за цим договором, у зв`язку з чим, таке зобов`язання припинилось на підставі статті 599 ЦК України.
Також, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позивач повністю виконав рішення суду, яким з нього достроково стягнуто на користь банку усю суму заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим, постановою відділу державної виконавчої служби виконавче провадження закінчено з підстав виконання, зобов`язання за іпотечними договорами, як похідними від кредитного договору – припинені в силу припинення основного зобов`язання.
На підставі вказаного, а також враховуючи положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд першої інстанції прийшов до висновку про неправомірність звернення стягнення на предмет іпотеки – квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
У зазначених частинах рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржене та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо вчиненого державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. запису про державну реєстрацію речового права на спірне нерухоме майно.
Разом з тим колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника позивача про те, що судом першої інстанції, під час ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог невірно сформульовано резолютивну частину судового рішення.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.
Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових    і службових осіб.
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної  в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня   2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення    від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
В абзаці десятого пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
       Законом України від 05.12.2019 № 340-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.
       За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( Закон № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
       У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня  2020 року, яка діяла на момент державної реєстрації за Акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також державної реєстрації іпотеки та обтяжень спірної квартири) встановлювався порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.
       Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952  відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
       Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
       Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав.
       Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.
       Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19,          від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі  № 916/2464/19, від 03 березня 2021 року у справі № 915/161/20, від 07 квітня 2021 року у справі 640/12313/19.
       Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та помилково зазначив про скасування запису № 30361449 від 14.02.2019 на нерухоме майно, вчиненого державним реєстратором Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. щодо державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Альфа-Банк», замість правильного – скасування рішення державного реєстратора.
        Що стосується доводів апеляційної скарги про необґрунтовану відмову у визнанні за позивачем права власності на спірну квартиру, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.
       У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
       Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
       Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.
       Таким чином, оскільки законом визначений порядок за яким відновлюється реєстрація права власності за попереднім власником нерухомого майна, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання за ним права власності на спірну квартиру.Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують
       У відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати у доповнені або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
       Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції від 05 травня 2021 року, виклавши другий абзац його резолютивної частини у такій редакції: «Скасувати рішення державного реєстратора Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Л.В. про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер: 45599999 від 19.02.2019, яким проведено державну реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ». Також, колегія суддів враховуючи вимоги діючого законодавства, з метою ефективного захисту прав позивача припиняє право власності АТ «Альфа-Банк» на цю квартиру. 
Вирішуючи питання про обґрунтованість апеляційної скарги на додаткове рішення суду, колегія суддів виходить з наступного.
Зі змісту статті 58 ЦПК України убачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Згідно ст. ст. 15, 60 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
06 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Правота», в особі голови Баранова Тараса Олеговича, що діє на підставі статуту, укладений договір про надання професійної правничої допомоги. (том 2 а.с. 84-104)
За умовами п. 2.1.1 та 2.1.3 вказаного договору Адвокатське об`єднання надає усні та письмові консультації щодо законодавства, рекомендації та роз`яснення щодо суті та юридичних наслідків правочинів, складає заяви, звернення, позовні заяви, пояснення, скарги та інші документи правового характеру. 
               Пунктом 4.1 цього Договору сторони також погодили, що розмір гонорару за наданням правової допомоги, передбаченої цим Договором встановлюється в розмірі 1000 грн. за годину виконаних робіт (наданих послуг.)
               Крім того, 06 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та АО «Правота», в особі голови Баранова Тараса Олеговича, що діє на підставі статуту, було укладено додаткову угоду № 1 до Договір про надання професійної правничої допомоги від 06.02.2020.
               Дана Додаткова угода визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) виконавця за надання професійної правничої допомоги у зазначеній справи (п. 1 Додаткової угоди). 
               Згідно п. 3 даної угоди – вартість послуг визначається відповідно до розділу 3 Основного Договору. При цьому вартість однієї години виконаної роботи за цією Додатковою угодою не може бути меншою ніж 2000 грн. без ПДВ.
В матеріалах справи міститься підписані 09 травня 2021 року сторонами детальний опис робіт (наданих) послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрати, необхідних для надання правничої допомоги пов`язаних із розглядом справи у суду першої інстанції, а також Акт виконаних робіт № 1 за договором про надання професійної правничої допомоги від 06.02.2020 та додаткової угоди № 1 від 06.02.2020 до зазначеного договору.
Згідно з детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснимим ним витрат, останнім витрачено час на: консультування щодо можливих шляхів захисту його прав, перспектив та порядку судового шляху захисту, 1 година, 2000 грн.; аналіз та дослідження наданих позивачем документів та документів зібраних з інших джерел, 3 години, 6000 грн.; аналіз дослідження практики Верховного Суду щодо спірних питань, 1 година, 2000 грн.; складання позову на 41 аркуші із врахуванням актуальної практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, 12 годин, 24000 грн.; складання заяви про забезпечення позову, 3 години, 6000 грн., складання процесуальних документів по справі, а саме: заяв та клопотань, 4 години, 8000 грн.; збір додаткових доказів в процесі судового розгляду та подання їх до суду, 1 година, 2000 грн. Всього сума наданих послуг складає в розмірі 50 000 грн.
       За приписами  статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
       Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
       При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
       У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
       Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
       При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом  порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
 Частина 3 ст. 141 ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Зокрема, згідно з практикою Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції, виходить із того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
       Враховуючи складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, затраченим ним часом на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи),застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, а також доводи представника відповідача про зменшення судових витрат, колегія суддів погоджується з розміром належних до відшкодування позивачу понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, доводи апеляційної скарги висновків суду у цій частині не спростовують. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення суду першої інстанції від 16 червня 2021 року ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.
       Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 376,381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 травня 2021 року – задовольнити частково. 
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 травня 2021 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Скасувати рішення державного реєстратора Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Литвиненко Людмили Володимирівни про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, індексний номер: 45599999 від 19.02.2019, яким проведено державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ».
       Припинити право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_2 .
       Рішення суду в частині відмови у задоволені позовної вимоги про визнання права власності – залишити без змін. 
       Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року – залишити без задоволення.
       Додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 червня 2021 року – залишити без змін
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                              Н.П. Пилипчук 

                                                                        О.Ю. Тичкова 

       Повне судове рішення складено 10 лютого 2021 року.