ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2390/22 Справа № 201/9345/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Вердикт Капітал”

на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2021 року

по цивільній справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю “Вердикт Капітал”, Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Інвестохіллс Веста”, –

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна звернулася до суду з поданням про про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю “Вердикт Капітал” (далі – ТОВ “Вердикт Капітал”), Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Інвестохіллс Веста” (далі – ТОВ “ФК “Інвестохіллс Веста”).

Подання мотивовано тим, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області перебуває виконавче провадження № 65179128 з примусового виконання виконавчого листа № 6/201/443/2016, виданого 26 грудня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ “ФК “Інвестохіллс Веста” заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 599 601,46 грн., а також виконавчого листа (дублікат) № 2-7768, виданого 13 листопада 2020 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ “Вердикт Капітал” заборгованості за кредитним договором в розмірі 527 823,76 грн.

З метою забезпечення реального виконання рішення суду винесено постанову про арешт майна та коштів боржника у межах суми звернення стягнення, про що боржник повідомлений належним чином.

Вжитими приватним виконавцем заходами встановлено, що за боржником зареєстрований транспортний засіб ИЖ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 .

Боржником рішення суду не виконано, майно до опису виконавцю не надано, тому виникла необхідність у проведенні розшуку органами внутрішніх справ. Приватним виконавцем 13 січня 2021 року винесено постанову про розшук майна боржника.

Боржник фактично ігнорує законні вимоги приватного виконавця та ухиляється від виконання рішення суду.

На вимогу приватного виконавця Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10 липня 2021 року надано відповідь про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетинає державний кордон України.

Викликами приватного виконавця боржника повідомлено, що у разі неявки у вказану дату та час, у відповідності до вимог чинного законодавства, буде підготовлено та подано подання до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Ураховуючи викладене, приватний виконавець просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 буз вилучення паспортного документа до погашення заборгованості за виконавчими документами в повному обсязі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2021 року у задоволенні подання відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ “Вердикт Капітал”, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 буз вилучення паспортного документа.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що приватним виконавцем не надано суду доказів вчинення всіх можливих заходів забезпечення виконання, передбачених статтею 18 Закону України “Про виконавче провадження” перш ніж застосовувати обмеження до боржника у праві виїзду за межі України, а саме: проникнення чи вихід до житла боржника, привід боржника тощо та не надано доказів на підтвердження обставин ухилення боржника від виконання рішення суду та про намір боржника вибути за межі України з метою невиконання зобов`язання за рішенням суду.

Крім того, докази того, що ОСОБА_1 отримав виклики щодо його явки до приватного виконавця, у матеріалах подання відсутні, додані лише самі вимоги, без доказів направлення та отримання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, в силу частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також стаття 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Закон України “Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України” регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 частини першої статті 6 цього Закону передбачено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, – до виконання зобов`язань.

В силу статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (книга друга ЦК), а саме – до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (глава 21 книга друга ЦК). Відповідно до частини третьої статті 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

За змістом пункту 19 частини третьої статті 18 Закону України “Про виконавче провадження” виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника – фізичної особи чи керівника боржника – юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно з частин 1, 3 статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

У пункті 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ “Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах” від 07 лютого 2014 року № 6 зазначено, що Законом України “Про виконавче провадження” передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно з пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону України “Про виконавче провадження”.

Виходячи зі змісту статті 33 Конституції України, статті 313 ЦК України, пункту 19 частини третьої статті 18 Закону України “Про виконавче провадження”, статті 6 Закону України “Про порядок виїзду з України, і в`їзду в Україну громадян України”, в їх системному зв`язку, вбачається, що право боржника (в даному випадку ОСОБА_1 ) на свободу пересування може бути обмежено лише у виключних випадках у зв`язку з навмисними діями останнього, що спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання.

Це також є підставою для звернення виконавця з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Обов`язок щодо підтвердження цих обставин належними доказами покладається на виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Однак, в порушення зазначених вимог приватним виконавцем не доведено факт ухилення боржника від виконання рішення суду.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону України “Про виконавче провадження” копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доказів на підтвердження того, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання обов`язку виконання зобов`язань за судовим рішенням ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду не надано.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Вердикт Капітал” – залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2021 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко