Справа № 459/3034/20                                Головуючий у 1 інстанції: Дем"яновська Ю.Д. 
Провадження № 22-ц/811/1994/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.
з участю: ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2020 року ОСОБА_1  та ОСОБА_3  звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , за згодою колишнього співвласника даної квартири, ОСОБА_5 , як піднаймач, був зареєстрований ОСОБА_4 , який на даний час є єдиною зареєстрованою особою в даній квартирі. Зазначають, що відповідач у вищезазначеній квартирі жодного дня не проживав і не проживає, не несе витрат на її утримання, однак у зв`язку з тим, що він зареєстрований у квартирі, у них виникають труднощі ц здійсненні ними прав власника, оскільки вони мають намір продати квартиру АДРЕСА_1 , Покупці відмовляються купувати квартиру, оскільки у ній зареєстрована стороння особа, що перешкоджає їм реалізувати своє право на розпорядження належним на праві власності майном, а власники майна мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження майном. Звертають увагу, що не проживання у жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин дає підстави для визнання таких осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним, а відповідач не має статусу члена сім`ї власника квартири та не проживає в ній більше десяти років. Вважають, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відділами у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб за зверненням заінтересованої особи на підставі рішення суду, що набрало законної сили. З наведених підстав просять визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 квітня 2021 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 та  ОСОБА_3  відмовлено.
Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликаються на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянти стверджують, що їхні права, як співвласників квартири, в частині реалізації права на розпорядження цією квартирою, порушені, а в позасудовому порядку їх поновлення не є можливим, тому вони мають право вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном. Зазначають, що суд не мав правових підстав для застосування при вирішенні даного спору положень ст. 405 ЦК України, оскільки сторони не мають статусу однієї сім`ї, а згідно із записами будинкової книги відповідач при реєстрації місця проживання отримав статус піднаймача, відтак суд повинен був застосувати положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власники майна мають право вимагати від осіб, які не є членами їх сімей, та не відносяться до кола осіб, які постійно проживають з ними і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Вказують, що зазначення позивачем конкретної правової норми, на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, оскільки саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін та визначити, яка правова норма підлягає до застосування. Відтак висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову лише з тих підстав, що положення ст. 405 ЦК України, на яку посилалися позивачі у позовній заяві, не є підставою для задоволення позову, є помилковими. З наведених підстав просять рішення суду скасувати та ухвалити постанову, якою позов задовольнити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що підставою для втрати права користування житловим приміщенням членом сім`ї колишнього власника є відсутність його без поважних причин понад один рік, однак в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що ОСОБА_4 не проживає за вказаною адресою понад передбачений законом строк, за умови відсутності протягом якого, член сім`ї колишнього власника втрачає право на користування житлом.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК Української РСР).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.(частини 1 та 2 ст. 321 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійснені своїх прав та виконані обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 150 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У відповідності до положень ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю. 
Свідоцтвом про право власності на квартиру від 13 липня 1999 року, виданим Бюро приватизації Державного підприємства Червоноградського управління житлово-комунального господарства підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 48.3 кв.м., належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та членам її сім`ї - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах.
В подальшому ОСОБА_5 подарувала 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , що підтверджується договором дарування частини квартири від 18 листопада 2004 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
На підставі договору дарування від 18 листопада 2004 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/3 частку вищезазначеної квартири, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно№ 6054640 від 27 грудня 2004 року.
03 жовтня 2017 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та після державної реєстрації шлюбу отримала прізвище ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. 
Таким чином, квартира АДРЕСА_1 перебуває у власності ОСОБА_1 , якій належить 2/3 частини квартири, та ОСОБА_3 , якій належить 1/3 частини квартири. 
З долученої до матеріалів справи копії будинкової книги вбачається, що 30 вересня 2010 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 , як піднаймача.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є рідним братом позивачки ОСОБА_1 , та дядьком позивачки ОСОБА_3 , а відтак не є членом їх сім`ї.
Тобто, ОСОБА_4 був зареєстрований у спірній квартирі, коли її співвласниками вже були ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , членом сім`ї яких він згідно закону не був. 
Довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 13141 від 27 жовтня 2020 року, виданою відділом реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області підтверджується, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована лише одна особа: ОСОБА_4 (а.с. 14). 
Разом з тим, ОСОБА_4 фактично не проживає в спірній квартирі, що підтверджується актами про фактичне проживання (не проживання), від 21 жовтня 2020 року, від 12 лютого 2021 року, від 15 березня 2021 року та від 07 травня 2021 року, складеними КП «Червонограджитлокомунсервіс» (а.с. 15, 51, 68, 92).
З пояснень ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5 та був зареєстрований в спірній квартирі з її дозволу, хоча ОСОБА_5 на цей час вже не була співвласником цієї квартири. 
Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї.
Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 537/2210/18, провадження № 61-19233св19.
Судом безспірно встановлено, що право власності ОСОБА_5 , членом сім`ї якої був її син, ОСОБА_4 , на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 припинилося у зв`язку з даруванням нею своєї частки цієї квартири позивачці, ОСОБА_1 , і що ОСОБА_4 не є членом сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які є співвласниками цієї квартири.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 покликаються на те, що вони, як співвласники квартири, не можуть реалізувати своє право на розпорядження належним їм майном, оскільки відповідач, який не є членом їх сім`ї, який не будучи співвласником цієї квартири, у ній зареєстрований, чим позивачам чиниться перешкоди у здійсненні ними своїх прав, зокрема, права на відчуження квартири.
При зверненні до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла, які не є і не були членами сім`ї власника житлового приміщення, адже всі ці відносини регулюються різними нормами права.
Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, передбачених статтею 405 ЦК України, зокрема, відсутністю доказів, які б підтверджували факт, що ОСОБА_4  не проживає в квартирі  АДРЕСА_1 без поважних причин понад один рік, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_4  не є і не був членом сім`ї позивачів, відтак помилково застосував до даних правовідносин ст. 405 ЦК України, яка регулює права виключно членів сім`ї власника житла на користування цим житлом, а тому підставними є доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 391 ЦК України, якою передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Враховуючи те, що, залишаючись зареєстрованим в квартирі АДРЕСА_1 , співвласниками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який є сторонньою для них особою, чиняться перешкоди у здійсненні позивачами права володіння та розпорядження належним їм на праві власності житловим приміщенням, чим порушуються їхні права, як співвласників вищезазначеної квартири, колегія суддів вважає підставними позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні ними правомочностей власника шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Отже, встановивши, що реєстрацією місця проживання відповідача ОСОБА_4 у квартирі, яка є власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , їм створюються перешкоди у здійсненні ними своїх правомочностей як власників цієї квартири, зокрема, права на її відчуження, колегія суддів приходить до висновку, що порушене право позивачів, як власників спірної квартири, підлягає захисту в передбаченому статтею 391 ЦК України порядку.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - задовольнити.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 квітня 2021 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_10 задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 23.12.2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк