П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 березня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/7416/21	

Головуючий І інстанції Гордієнко Т.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Димерлія О.О., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту ухвали - 15.12.2021р.) про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
03.09.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (індексації грошового забезпечення за період з 17.03.2016р. по 28.02.2018р.) з моменту його звільнення 18.07.2018р. по день фактичного розрахунку 09.07.2021р. (за 744 робочих днів).
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що Військовою частиною НОМЕР_1 , на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.04.2021р. по справі №400/486/21, йому було виплачено індексації грошового забезпечення. Проте, відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. А тому, як стверджує позивач, він має право на отримання від відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належних йому сум, а саме до дня фактичного розрахунку 09.07.2021р. Втім, відповідач зазначеної виплати не здійснив, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України. 
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, позивач 15.01.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.12.2021р. та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. На думку апелянта, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі дійшов помилкового висновку про те, що при обчисленні строку звернення до суду у даному спорі застосовуються саме положення ч.5 ст.122 КАС України, якими встановлено місячний строк звернення до суду.
27.01.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.12.2021р. у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходь висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.
Приймаючи вищевказане судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений встановлений законом місячний строк звернення до суду з даним позовом, а належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску такого строку, ним не наведено та не доведено.
Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Суд зауважує, що реалізація захисту порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду 1-ї інстанції, однак у межах часових рамок, визначених законодавцем. 
У розумінні ч.1 ст.118 КАС України, «процесуальними строками» є встановлені законом або     ж судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями та роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Спірні правовідносини у даній справі склались з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку згідно зі ст.ст.116,117 КЗпП України, у зв`язку з невиплатою позивачу у день його звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення за період з 17.03.2016р. по 28.02.2018р. 
Водночас, на стадії апеляційного провадження спірним є питання дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду з даним позовом.
Так, ч.1 ст.47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним    орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
За приписами ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.
Положеннями ст.117 КЗпП України регламентовано те, що в разі невиплати з вини власника        або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у вищевказаних статтях КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, у відповідності до закону, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Таким чином, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу дійсно наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №910/4518/16, за змістом приписів ст.ст.94,116,117 КЗпП України і ст.ст.1,2 Закону України «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є «спеціальним видом відповідальності» роботодавця, спрямованим       на захист прав звільнених працівників щодо отримання в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
За визначенням, наведеним у п.17 ч.1 ст.4 КАС України, «публічною службою» вважається діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади АР Крим, органах місцевого самоврядування.
Оскільки позивач проходив військову службу та звільнений з неї у запас відповідно до пп. «й» (за станом здоров`я) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», то цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби.
Як передбачено ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим же Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тобто, КАС України передбачена можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах відносно прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений ч.5 ст.122 КАС України.
У той же час, ч.1 ст.233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Так, про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012р. №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117,237-1 цього Кодексу.
Проте, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у відповідності до ст.ст.3,221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього ж Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За приписами ч.1 ст.19 ЦПК України, справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. 
При цьому, норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (ст.257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (ст.258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Аналізуючи наведені вище положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати   з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду по справі №240/532/20 (постанова від 11.02.2021р.) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки.
Встановлений у ч.1 ст.233 КЗпП України, тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість, строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства передбачені у ст.122 КАС України і ч.5 цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо ч.2 цієї статті з встановленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду стосовно застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Таким чином, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою ч.5 ст.122 КАС України, підстави для застосування у спірних правовідносинах ч.1 ст.233 КЗпП України - відсутні.
Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11.02.2021р. у справі №240/532/20), Верховний Суд відступив від висновку щодо застосування ч.1 ст.233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах та погодився з висновком щодо застосування ч.5 ст.122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04.12.2019р. (справа №815/2681/17) і від 22.01.2020р. (справа №620/1982/19).
Також, варто вказати, що аналізуючи положення ст.ст.116,117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020р. (справа №821/1083/17) зазначила таке.
Як передбачено у ст.116 КЗпП України, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені у ст.117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. 
Отже, саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого є можливим застосування відповідальності до роботодавця.
Колегія суддів звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Необхідно також зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011р. №17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом обумовлено специфікою спорів,  які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження відповідних строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в т.ч. і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом, за витіком яких правовідносини вважаються усталеними.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., не є абсолютним, оскільки воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21.12.2010р. у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Так, поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Колегія суддів зауважує, що положення КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку звернення до суду. Особа, яка заявляє клопотання, згідно з ч.1 ст.77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний із об`єктивно непереборними обставинами або істотними перешкодами.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, звільнення ОСОБА_1 відбулося 18.07.2018р., а остаточний розрахунок з ним здійснено 09.07.2021р.
Звертаючись до фактів даної справи, колегія суддів зазначає про те, що з даним позовом до суду позивач звернувся лише у 03.09.2021р., тобто зі значним пропуском встановленого ч.5 ст.122 КАС України строку для звернення до адміністративного суду.
Наслідки ж пропуску строку звернення до суду регламентовані ст.123 КАС України.
Як передбачено ч.ч.3,4 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або ж якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. 
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
За приписами п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених ч.ч.3 та 4 ст.123 цього Кодексу.
У той же час, позивач не наводить об`єктивних непереборних обставин, пов`язаних із дійсними істотними перешкодами та труднощами, що унеможливили своєчасне вчинення ним дій стосовно звернення до суду з позовом за захистом його порушеного права, протягом встановленого законом строку. 
В обсязі встановлених обставин, а також за відсутності поважних підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 , як такої, що подана із пропуском строку, встановленого ч.5 ст.122 КАС України.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правовірність висновків суду 1-ї інстанції і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неповне з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.
Таким чином, при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
У відповідності до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст.316 КАС України, суд 2-ї інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.121,122,123,240,241,243,308,315,316,321,322,325,328 КАС України, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 25.03.2022р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          О.О. Димерлій

                                                                                                                   В.О. Скрипченко