ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/8561/20	Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/84/22 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 304090000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючого - Бершадська Г.В. 
Суддів -  Гірський Б. О., Дикун С. І., 
за участю секретаря - Панькевич Т.І. 
представників сторін 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2021 року (ухвалене суддею Братасюком В.М., повний текст якого складено 18 серпня 2021 року) у цивільній справі № 607/8561/20 за позовом Акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення боргу на предмет іпотеки, -
ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року АТ "Альфа-Банк" звернулося до суду із вказаним позовом.
       Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 30.07.2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (правонаступником якого є Акціонерне товариство "Альфа-Банк") укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-318-07, згідно якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Відповідно до умов кредитного договору ліміт кредитування становив 45000 доларів США, розмір процентної ставки 12,75% річних, кінцевий термін повернення до 15 липня 2022 року. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит. У порушення умов кредитного договору позичальник ОСОБА_3 свої зобов`язання належним чином не виконала в результаті чого станом на 05.03.2020 року має заборгованість: за кредитом - 31624,97 дол. США; за відсотками - 24055,87 дол. США.
        З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007 року між кредитором та іпотекодавцями, якими є - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір від 30.07.2007р., відповідно до якого останні передали Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 56,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
       Посилаючись на вищевикладене позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007 року в розмірі 55680,84 дол.США, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на стадії оцінки, під час проведення виконавчих дій.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. 
       Не погоджуючись з рішенням суду АТ «Альфа-Банк» просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду викладених у рішенні.
       Апелянт вказав на помилковість висновку суду про те, що кредитний договір є не укладеним через відсутність в ньому встановлених законодавством істотних умов договору передбачених частиною 4 статті 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та постановою Правління НБУ від 25.05.2007 року № 541/13808 " Про затвердження Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" згідно яких банки повинні зазначати у кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні платежі споживача за кредитом до чистої суми наданого кредиту, абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).         Позичальник погодилась з умовами кредитного договору та не зверталась до суду з позовом в межах строків позовної давності про визнання кредитного договору недійсним, нікчемним чи не укладеним.
       Крім того, 26.06.2008 року між позичальником та банком була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору, додатком до якої був детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, який підписаний позичальником. 16 липня 2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору. Після укладення додаткових угод позичальник продовжував сплачувати заборгованість по кредиту, тому зміни строку виконання основного зобов`язання не відбулось.
       Посилання суду на те, що умови додаткових угод не можуть братись до уваги, оскільки мала місце зміна строку виконання основного зобов`язання слід оцінити критично, оскільки умови додаткових угод погоджені сторонами та не визнані недійсними, тому становлять єдиний кредитний договір. 
       Судом не враховано положень статті 204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину.
       Зазначило, що жодна норма чинного законодавства не містить імперативної норми підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором первинними документами чи виписками по особовому рахунку. Крім того, виписка по рахунку не містить загального розміру заборгованості, а підтверджує виконані за день операції. Банком належними доказами доведено факт отримання коштів за укладеним договором.
       Вважає помилковим висновок суду про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позов пред`явлено до відповідачів в межах строку позовної давності.
       В апеляційній скарзі представник апелянта просить долучити до матеріалів справи виписки по рахунках боржника ОСОБА_3 та не зазначає причин ненадання таких доказів суду першої інстанції.
       У відзивах на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін та відмовити в долученні до матеріалів справи виписок по рахунках посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим і апелянтом не обґрунтовано неможливості подання доказів до суду першої інстанції.
       Вважає правильним висновок суду про те, що кредитний договір є не укладеним, оскільки в ньому відсутня згода за всіма істотними умовами кредитного договору. Попередня інформація про умови кредитування та детальний розпис сукупної вартості кредиту складені не у день укладення кредитного договору та позивачем не заявлялось клопотання про долучення їх в якості доказів до матеріалів справи.
       Єдиним доказом, який поданий позивачем щодо розміру заборгованості є розрахунок заборгованості у зв`язку з неповерненням ОСОБА_3 кредитної заборгованості, який є одностороннім та не підтвердженим належними доказами: первинними документами чи іншими достовірними та допустимими доказами (зведеними обліковими документами). Крім цього, розрахунок заборгованості не відповідає умовам договору (пункту 2.4 кредитного договору). Суд правильно не прийняв до розгляду нові докази, які подані позивачем з відповіддю на відзив, оскільки позивачем не заявлялось клопотання про поновлення строку на їх подання.
       Вважає правильним висновок суду про те, що строк сплати по кредиту відповідно до пункту 4.5 кредитного договору настав 17.05.2009 року та нарахування і сплата процентів після цієї дати є безпідставними. Сплата позичальником безпідставно нарахованих процентів має наслідком перерахунок усіх складових заборгованості. Висновок судово-економічної експертизи підтверджує що сплачені платежі після 17.05.2009 року повинні зараховуватись на погашення заборгованості за тілом кредиту, яка станом на 05.03.2020 року становить 3049,62 дол. США. Враховуючи зміну строку виконання основного зобов`язання на 17.05.2009 рік та те, що позивач звернувся з позовом лише 20.05.2020 року суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності.
       Представник ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, відмовити у долученні та дослідженні нових доказів та погоджується з доводами зазначеними у відзивах представника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Крім цього подала суду апеляційної інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, посилаючись на те, що довіритель не була належним чином повідомлена про дати судових засідань у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України, а підстав повідомляти через веб-сайт судової влади не було, оскільки вона має відоме зареєстроване місце проживання.
       В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав та додатково пояснив, що на його думку розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом на підтвердження розміру заборгованості. Заявами на видачу готівки підтверджується факт виконання банком своїх зобов`язань з видачі кредитних коштів, в той час позичальник належним чином не виконувала умов кредитного договору згідно розрахунку заборгованості, який складений на підставі наявних в банку документів, позичальник 15.07.2014 року вносила платіж на сплату заборгованості за кредитом, який частково був зарахований на погашення тіла кредиту, а частина на погашення процентів, подальші платежі на виконання умов договору були здійснені 15.08.2014 року в розмірі 0,52 дол. США та 22.12.2017 року в розмірі 1,07 дол. США, які були зараховані на погашення процентів за кредитом.
       Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційної скарги не визнав, підтримав доводи зазначені у відзиві на апеляційну скаргу та додатково пояснив, що позичальник у липні 2014 року та грудні 2017 року платежів у розмірі відповідно 0,52 та 1,07 дол. США не вносила.
       Представник ОСОБА_2 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
       Судом першої інстанції встановлено, що 30.07.2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (правонаступником якого є Акціонерне товариство "Альфа-Банк") було підписано Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-318-07 (надалі - Кредитний договір).
       Відповідно до п. 1.1. ст. 1 кредитного договору, кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.        Надання кредиту буде здійснюватися окремими частанами, зі сплатою 12,75 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим Договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 45000 доларів США відповідно до графіку змін максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 15 липня 2022 року (п.п. 1.1.1 п. 1.1. ст. 1 Договору).
       З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором №770/38-318-07 від 30.07.2007 року між кредитором та іпотекодавцями, якими є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 30.07.2007 року, відповідно до якого останні передали кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 56,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
       16 липня 2009 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_3 підписали Додаткову Угоду №2 про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року. Відповідно до вищевказаної угоди, сторонами було внесені зміни у графік погашення заборгованості по кредиту - змінено графік погашення кредиту до 15 липня 2027 року, змінено ліміт заборгованості на 47214,97 дол. США та розмір процентної ставки на 13,25% річних.
       Цього ж числа між банком та іпотекодавцями було підписано договір про внесення змін до іпотечного договору на підставі додаткової угоди №2 від 16.07.2009 року про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 30.07.2007 року
       14 серпня 2009 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_3 підписали Договір про внесення змін та доповнень до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року. Відповідно до вищевказаного договору угоди, сторонами було досягнено згоди, що подальша видача кредитором коштів/траншів позичальнику не проводиться (не відновлюється), незалежно від досягнення максимального ліміту заборгованості.
       Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що підписаний сторонами договір про надання відновлювальної кредитної лінії не може вважатись укладеним через відсутність у ньому встановлених законодавством істотних умов договору, передбачених ч.4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", в тому числі детального розпису загальної вартості кредиту для споживача. Надані представником позивача до відповіді на відзив та заяви свідка, заяви на видачу готівки та попередня інформація про умови кредитування і додаток до кредитного договору від 30.07.2007 року "Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту" суд не взяв до уваги з тих підстав що вони подані з пропуском строку подання доказів, встановлених ст. 83 ЦПК України без клопотання про поновлення строку на подання доказів. Крім цього вказані докази були створені не у день укладення кредитного договору. Суд зробив висновок, що розрахунок заборгованості не є допустимим доказом для підтвердження розміру заборгованості. Також суд зазначив, що 17.05.2009 року у відповідності до 4.5 кредитного договору відбулась зміна строку виконання основного зобов`язання та банк після цієї дати не мав права нараховувати відсотки за користування кредитними коштами і сплачені позичальником кошти повинні зараховуватись на погашення тіла кредиту у зв`язку з чим фактичний розмір заборгованості станом на 05.03.2020 року становить 3049,62 дол. США. Суд погодився що позивачем пропущено строк позовної давності та відмовив в позові за безпідставністю позовних вимог.
       Колегія не може повністю погодитись з такими висновками суду виходячи з наступного.
       За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Згідно із статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
       Частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. 
       Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
       У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.
       Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року містить інформацію про суму кредиту, строк його повернення, призначення, погашення, розмір відсоткової ставки (річної), а також забезпечення кредиту. 
       Проте судом не враховано, що оспорюваний кредитний договір підписаний ОСОБА_3 , а тому сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі.
        ОСОБА_3 під час укладення договору не заявляла, що з нею не проведено переддоговірної роботи, що їй незрозумілі умови договору, вона підписувала додаткові угоди до оспорюваного кредитного договору та в подальшому виконувала їх умови. Також нею не доведено, що під час укладення кредитного договору їй не була надана повна інформація щодо кредиту, чи що при підписанні договору її введено в оману та приховано сукупну вартість кредиту у зв`язку із чим вона не змогла оцінити доцільність отримання кредиту на таких умовах.
       З матеріалів справи вбачається, що позивачем до укладення кредитного договору 24.07.2007 року була надана інформація про умови кредитування та 27.06.2008 року детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту", які підписані сторонами.
       З огляду на вказане вище у сукупності, висновок суду першої інстанції про невідповідність дій банку вимогам статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та про те, що кредитний договір є не укладеним є передчасним.
        Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що згідно з умовами кредитного договору та виконанням їх позичальником мала місце зміна строку виконання основного зобов`язання. Однак не погоджується з тим, що зміна строку виконання основного зобов`язання настала 17.05.2009 року, оскільки сторони уклали додаткові угоди, що на думку суду апеляційної інстанції свідчить про те, що сторони не припинили (продовжили) свої договірні правовідносини.
       Відповідно до п.4.5 кредитного договору від 30.07.2007 року у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом. Термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, та, відповідно, позичальник зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Відповідно до п.1.1.1.181 кредитного договору визначено, що кредит надається з кінцевим терміном до 15 липня 2022 року.
       Судом встановлено, що 16.07.2009 року сторонами було укладено додаткову угоду №2 про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-318-07 від 30 липня 2007 року, в якій збільшено розмір процентної ставки в межах максимального ліміту заборгованості 47214,00 дол. США, встановлено новий графік погашення заборгованості до 15.07.2027 року та детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено в додатку до цієї додаткової угоди. 
       В пункті 3 вказаної додаткової угоди сторони домовились, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів, визначених в п. 1.1.1 та п. 2.5 та кредиту як в повному обсязі, так і частково, більш ніж на 30 календарних днів, позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції в повному обсязі на 31 календарний день прострочення виконання зобов`язання за договором (а.с.10-12 т. 1).
       Відповідно п.2.5 кредитного договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно не пізніше 15 числа місяця, наступного за місяцем, за який нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. Нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/360). При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту (п.2.6 Кредитного договору).
       Відповідно до п.3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язувався здійснювати погашення кредиту відповідно до графіку змін максимального ліміту заборгованості, визначеного в п.1.1. цього договору, у сумі різниць між максимальним лімітом заборгованості, що діяв у попередньому періоді та максимальним лімітом заборгованості, що діятиме в наступному періоді, в строк не пізніше останнього робочого дня попереднього періоду.
       Тобто сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання. 
       З наданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором видно, що позичальник 15.07.2014 року сплатила на погашення кредитної заборгованості 823,90 дол. США та 367,58 дол.США на погашення відсотків. В розрахунку по сплаті відсотків також відображено 15.08.2014 року сплату 0,52 дол. США та 22.12.2017 року 1,07 дол. США (а.с.27-30 т. 1). Представник позичальника в суді апеляційної інстанції заперечив сплату відсотків у розмірі 0,52 та 1,07 дол. США. 
       Враховуючи те, що сплата відсотків за користування кредитними коштами останній раз мала місце 15.07.2014 року то відповідно мала місце зміна строку виконання основного зобов`язання на 16.08.2014 року і всі платежі здійснені після 16.08.2017 року є такими що не переривають строку позовної давності, оскільки здійсненні по спливу строку позовної давності.
       Представником ОСОБА_1 подано суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.103 т. 2). Про застосування наслідків спливу позовної давності було подано представником ОСОБА_2 суду апеляційної інстанції відповідну заяву. Колегія суддів приймає заяву представника ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки відповідач не була належним чином повідомлена про судові засідання в суді першої інстанції, що підтверджується матеріалами справи (а.с.102, 123, 169, 191, а про судові засідання з грудня 2020 року взагалі відсутні повідомлення). 
       В матеріалах справи наявні оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України однак відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України відповідач зареєстроване місце проживання якого невідоме, викликається до суду через оголошення на на офіційному веб-сайті судової влади України. Оскільки зареєстроване місце проживання відповідачки ОСОБА_2 відоме, тому підстав вважати що вона належним чином була повідомлена про судові засідання не має.
       Враховуючи наведене колегія вважає, що відповідач за вказаних обставин вправі заявляти про застосування позовної давності в суді апеляційної інстанції.
       Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 статті 267 вказаного Кодексу встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Враховуючи те, що у серпні 2014 року мала місце зміна строку виконання основного зобов`язання, а з вказаним позовом банк звернувся до суду лише у травні 2020 року колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення позивача з позовом до суду. 
       Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості є належним доказом для підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором не заслуговують уваги суду з наступних підстав.
       Доказами, які підтверджують видачу кредиту, наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
       Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на момент розгляду справи судом першої інстанції), та пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
       Подібного правового висновку дійшов Верховний суд в складі колегії суддів Другої судової палати КЦС у постанові № 524/4318/15 від 12.06.2019 року.
       Відсутність вказаних документів в матеріалах справи за наявності заперечень відповідача позбавляє суд апеляційної інстанції можливості перевірити доводи позивача про розмір заборгованості і заперечення відповідача щодо правильності поданого позивачем розрахунку заборгованості.
       Колегія суддів не вбачає правових підстав для долучення до матеріалів справи виписок по особовому рахунку поданих на стадії апеляційного розгляду, оскільки в суді першої інстанції представник відповідача заявляв, що у ОСОБА_1 відсутні первинні документи, оскільки вона є іпотекодавцем, а не позичальником, а позивач будучи обізнаним про те, що відповідач заперечує заборгованість та розрахунок заборгованості, як допустимий доказ, не подав до суду першої інстанції вказані докази та не навів причин неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції.
       Крім цього, вказані виписки по особовому рахунку не мають правового значення для вирішення справи, оскільки у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції з прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року). 
       Відповідно до ч.1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       На підставі наведеного колегія суддів вважає, що резолютивну частину рішення суду першої інстанції слід залишити без змін виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.
       Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на сторони в межах ними понесених.
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" задовольнити частково.
       Резолютивну частину рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2021 року залишити без змін виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
       Повний текст постанови складено 21 лютого 2022 року.

Головуючий                                                                Бершадська Г.В.

Судді:                                                                        Гірський Б.О.

                                                                               Дикун С.І.