Номер провадження: 22-ц/813/4371/22 
Номер справи місцевого суду: 522/17653/19
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року, постановленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., повний текст рішення складений 11 серпня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтуванні своїх вимог позивач зазначив, що  ОСОБА_2 є боржником перед ОСОБА_3 із приводу виконання грошового зобов`язання щодо повернення грошових коштів в сумі 250 000 доларів США, що еквівалентно 7 003 828,25 грн. наданих позивачу в якості оплати вартості придбання корпоративних прав ТОВ «Систем Сек`юріті Консалт» у розмірі 100 % статутного капіталу відповідно до розписки від 04.09.2018 року.
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 своїх обов`язків щодо укладання договору купівлі-продажу корпоративних прав на 100 % статутного капіталу він звернувся до суду з метою стягнення відповідної суми грошових коштів.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.03.2019 року по справі № 522/19690/18, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12.09.2019 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно набутих коштів в сумі 250000 доларів США, що еквівалентно 7003828, 25 грн. за курсом НБУ станом на 06.11.2018 року. При цьому, судом встановлено, що відповідно до вищевказаної розписки ОСОБА_2 підтвердив факт того, що ним були отримані грошові кошти від позивача у розмірі 250000 доларів США та відповідач зобов`язався передати у строк до 07.10.2018 року частку у розмірі 100 % у статутному капіталі товариства. Відповідно до умов розписки у випадку не здійснення передачі вищевказаних корпоративних прав до 08.10.2018 року ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу отримані грошові кошти у розмірі 250000 доларів США у повному обсязі. Отже, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, преюдиційними є факт наявності грошового зобов`язання ОСОБА_2 перед позивачем на суму 250000 доларів США, що еквівалентно 7003828,25 грн. та факт в становлення строку, з якого відповідне грошове зобов`язання виникло у відповідача з 08.10.2018 року. Станом на 11.10.2019 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.03.2019 року по справі № 522/19690/18 є невиконаним. Отже, із посиланням на положення ст. 625 ЦК України, відповідач має сплатити позивачу відповідно до наступного розрахунку: три відсотки річних: 250000 доларів США * 0,03 * 368 (кількість днів прострочення періоду з 08.10.2019 по 11.10.2019)/365 - 7561,64 доларів США. Станом на 11.10.2019 Національним Банком України встановлено наступний курс долара США до гривні: 2453,05 грн. за 100 доларів США. Отже, еквівалент відповідної суми 3% річних в національній валюті складає: 7561,64 доларів США * 24,5305 грн./долар США = 185490,81 грн.; збитки від інфляції: 7003828,25 грн. * 1,057211 (зведений індекс інфляції періоду листопада 2018 року - вересня 2019 року) - 7003828,25 грн. - 400696,02 грн. Отже, загальний розмір заборгованості, що заявляється до стягнення, складає суму в розмірі 586186,83 грн., яка складається із 3% річних в сумі 185490,81 грн. та збитків від інфляції в сумі 400696,02 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 175070,96 грн.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 , представник  ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якої посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що у суду були відсутні підстави для стягнення 3% річних у гривні, оскільки при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Крім того, суд не надав належної оцінки доводам відповідача з приводу відсутності його вини у своєчасному поверненні отриманого авансу від позивача та не враховані порушення зі сторони приватного виконавця.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, такою, що не спростовує жодного висновку суду, з посиланням на застарілу судову практику. Вважає, що при винесенні рішення судом дотримано норми процесуального та матеріального права та рішення ґрунтується на актуальній судовій практиці.
Рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення індексу інфляції, учасниками справи не оскаржується, а тому судом не переглядається.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року у справі № 522/19690/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 250000 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ станом на 06.11.2018 року - 7003828 грн. 25 коп.
Постановою Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року та постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін. Отже, рішення суду набрало законної сили 12 вересня 2019 року.
Судовими рішеннями встановлено, що відповідно до вищевказаної розписки, ОСОБА_2 підтвердив факт того, що ним були отримані грошові кошти від позивача у розмірі 250000 доларів США та відповідач зобов`язався передати у строк до 08.10.2018 року частку у розмірі 100 % у статутному капіталі ТОВ «Систем Сек`юріті Консалт». Частку у розмірі 100 % у статутному капіталі ТОВ «Систем Сек`юріті Консалт» ОСОБА_3 не передав, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо даної юридичної особи, відповідно до якої єдиним засновником ТОВ «Систем Сек`юріті Консалт» продовжує бути відповідач ОСОБА_2 
ОСОБА_2 не передав корпоративні права у розмірі 100 % у статутному капіталі ТОВ «Систем Сек`юріті Консалт» позивачу ОСОБА_3 у строк до 07.10.2018 року.
16 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернувся з заявою до ОСОБА_3 щодо виконання судового рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.03.2019 року, в якій просив вказати реквізити банківського рахунку, на який можливо перевести зазначену у рішенні суму заборгованості. У випадку неможливості надання реквізитів рахунку, просив запропонувати та повідомити його письмово про інші альтернативні засоби виконання рішення суду.
18.09.2019 року приватним виконавцем Виконавчого округу Одеської області Качуркою В.В. відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 522/19690/18, виданого Приморським районним судом м. Одеси від 18.09.2019 року.
В жовтні 2019 року зазначені кошти були повернуті відповідачем.
Відповідач зазначав, що він вживав дії щодо повернення коштів та неодноразово пропонував повернути їх ОСОБА_3 , звертався до суду з заявою про врегулювання спору про повернення коштів за участю судді, тому відсутня його вина.
Суд обґрунтовано не взяв до уваги доводи представника відповідача щодо врегулювання спору у справі № 522/19690/18 за участю судді, оскільки у відповідності до частини першої статті 201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті, так як позивачем не було надано згоди на проведення врегулювання спору мирним шляхом за участі судді, протокольною ухвалою суду від 14 березня 2019 року було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.
Щодо спростувань доводів відповідача, що ним вчинялись спроби повернути грошові кошти, судом зазначено те, що в матеріалах справи відсутні листи зі зверненням ОСОБА_3 до ОСОБА_2 з конкретною пропозицією повернення грошових коштів. Крім того, оскарження рішення суду першої інстанції спростовує посилання відповідача щодо вчинення спроб повернути грошові кошти ОСОБА_3 .
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3  про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з наступного.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Одночасно положеннями ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Верховним Судом України у постановах від 01.07.2017 у справі № 3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі № 3-37гс13 було визначено порядок нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами відповідно до статей 536, 625, 692 Цивільного кодексу України: «Частиною третьою статті 692 ЦК України конкретизовано визначений статтею 536 цього Кодексу обов`язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене статтею 625 цього Кодексу право продавця вимагати від покупця сплати 3 % річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.
У розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) та від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19), у яких предметом спору були вимоги, в тому числі про стягнення трьох відсотків річних відповідно до положень статті 625 ЦК України, за невиконання договору позики, зроблено висновок, що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі. Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Отже, суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст.ст. 613, 614 Цивільного кодексу України прийшов до обґрунтованого висновку про те, що з 08 жовтня 2018 року по 15 вересня 2019 року підлягають стягненню з відповідача грошові кошти в розмірі 175 070 грн. 96 коп.
З урахуванням викладеного, суд на законних підставах стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 175 070 грн. 96 коп.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 про те, що у суду були відсутні підстави для стягнення 3% річних у гривні, оскільки при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно повернуті боржником.
Доводи про те, що суд не надав належної оцінки доводам відповідача з приводу відсутності його вини у своєчасному поверненні отриманого авансу від позивача та не враховані порушення зі сторони приватного виконавця є безпідставними, за недоведеністю.
Крім того, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без змін.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 07 лютого 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда