Номер провадження: 22-ц/813/2685/22 
Номер справи місцевого суду: 504/3938/19
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року,  ОСОБА_2 звернулася до Комінтернівського районного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна, у якому просила суд розділити спільне майно подружжя, виділивши їй у власність майно: Ѕ частину квартири, загальною площею 20,7 м. кв. за адресою: АДРЕСА_1 ; виділити у власність відповідачу наступне майно: Ѕ частину квартири, загальною площею 20,7 м. кв. за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати рухоме майно: F-5 апарат багатофункціональний AL028 та Zeitgaerd 1 LR71006 на загальну суму 34378,22 грн. її особистою приватною власністю. Судові витрати покласти на відповідача. 
В обґрунтування заявленого позову  ОСОБА_2  посилалася на те, що дане нерухоме майно набуто подружжям за час шлюбу і тому належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Крім того, позивач посилалась на те, що вона оформлена як ФОП у 2016 році. У 2018 році за кошти отримані від підприємницької діяльності вона придбала обладнання у косметичний салон, і вважає це своєю особистою власністю, у зв`язку із чим просила визнати це майно її особистою власністю.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 березня 2021 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково. Поділено спільне майно, що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у квартирі АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1656,26 грн. Решту судового збору віднесено на рахунок позивача. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 березня 2021 року та ухвалити нове рішення. Поновити відповідачу строк на подання зустрічного позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неправомірно позбавив його скористатися професійною правничою допомогою та можливості подати зустрічний позов і надати нові докази у справі. Крім того, апелянт зазначає, що суд не сприяв повноті та всебічності з`ясування обставин справи, здійсненню прав учасників процесу у встановленому законом порядку. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 березня 2021 року залишити без змін та відмовити ОСОБА_1 в поновленні строків для подачі зустрічного позову, посилаючись на те, що жодної передбаченої цивільним процесуальним законом підстави для скасування рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі не зазначено. 
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 08.07.2016 року між сторонами було зареєстровано шлюб.
Даний шлюб розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31.05.2019 року.
За час шлюбу 14.02.2019 року сторонами набуто у власність житлову квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 15).
З лютого 2016 року ОСОБА_2 зареєстрована як ФОП. (а.с.19).
В матеріалах справи (а.с.17,18) містяться видаткові накладні № ТРН - 0002301 від 17.08.2018 року, № ТРН - 0002309 від 17.08.2018 року про придбання ОСОБА_3 апарату багатофункціонального F-5 за 30503,07 грн., та zeitgaerd 1 на суму 4559,00, гель для очищення шкіри 345 грн., а всього на суму 34378,22 грн.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суду, районний суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 не надавала своєї згоди на отримання грошової компенсації за свою частку у спільному майні, тому її вимоги про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу нерухомого майна є обґрунтованими. Разом з тим, вимоги про визнання майна особистою власністю позивачки як ФОП є недоведеними, оскільки матеріали справи не містять доказів джерела коштів на придбання майна - апарату багатофункціонального F-5, та zeitgaerd 1, гелю для очищення шкіри та мети їх придбання.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Відповідно до вимог статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а їх частки у спільному майні - рівними, незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором.
Згідно із статтями 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.  У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).
Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і, зокрема, відноситься до категорії неподільних речей, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду про те, що враховуючи те, що ОСОБА_2 не надавала своєї згоди на отримання грошової компенсації за свою частку у спільному майні, набутому подружжям, тому вимоги про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та її поділу в ідеальних частках є обґрунтованими, виходячи із заявлених вимог саме в такій редакції. 
Слід зазначити, що доводи апеляційної скарги не містять жодного доводу на спростування висновків суду в цій частині. Натомість усі доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться лише щодо того, що суд неправомірно позбавив його скористатися професійною правничою допомогою та можливості подати зустрічний позов і надати нові докази у справі. 
Разом з тим, вказані доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції про поділ квартири в ідеальних частках, як спільного майна подружжя, з огляду на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, розгляд вказаної справи про поділ майна судом першої інстанції тривав з листопада 2019 року по березень 2021 року. При цьому, отримавши ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій окрім встановлення відповідачу строку для подання відзиву також і роз`яснено його право, у відповідності до ч.1 ст. 193 ЦПК України пред`явити зустрічний позов, представником ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , у встановлений судом строк, було подано до суду відзив на позовну заяву та надані всі докази його правової позиції (а. с. 39-44). Жодних інших документів по справі, включаючи і зустрічний позов ОСОБА_1 та його представником до суду подано не було. 
У подальшому, судові засідання по справі були призначені на 25.03.2020 року та на 27.10.2020 року, однак в жодне з цих судових засідань ані відповідач ОСОБА_1 ані діючий на той момент його представник – адвокат Жеребцов В.С. до суду не з`являлися, натомість 21.10.2020 року та 26.10.2020 року до суду надійшли клопотання від представника ОСОБА_1 – адвоката Жеребцова В.С. про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням в країні карантинних заходів через спалах у світі коронавірусу (а. с. 64,65). 
Отже, матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 мав процесуальну можливість подати зустрічний позов в тому числі і направленням його до суду через пошту або за допомогою кур`єрської доставки, однак не скористався своїм процесуальним правом відповідно до ч.1 ст. 193 ЦПК України. Жодних доказів на підтвердження існування об`єктивних перешкод для звернення ОСОБА_1 із зустрічним позовом в строк визначений судом, матеріали справи не містять. 
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що питання про поновлення строку на подання зустрічного позову вирішуються у відповідності до ч. ч.1, 2 ст. 193 ЦПК України, згідно з якими відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Отже, законодавством встановлено часові межі подання зустрічного позову. Питання про прийняття зустрічного позову вирішується судом першої інстанції, а тому апеляційний суд позбавлений цієї можливості.
Відповідно до ч.3 ст. 194 ЦПК України не прийняття зустрічного позову судом першої інстанції не позбавляє права ОСОБА_1 на звернення до суду із відповідним позовом в загальному порядку.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм процесуального права.
Неприйнятними є дії сторони коли вона долучає до апеляційної скарги нові докази, які необґрунтовано не було подано до суду першої інстанції, щоб посилити свою позицію.
Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апелянтом ОСОБА_1 не надано. 
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції по суті не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
 Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367,  374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 березня 2021 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної право застосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 25.01.2022 року.

               Головуючий  О.М. Таварткіладзе

               Судді:  О.В. Князюк

        А.П. Заїкін