ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«17» січня 2022 року 
м. Харків
справа № 639/2308/19
провадження № 22ц/818/1689/22
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -                  Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів        -                                Котелевець А. В., Яцини В. Б.,
за участю секретаря -         Черненко В. О., 
учасники справи: 
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідачі –  ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Маніту», представник відповідача – Ларін А. М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніту» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року в складі судді Єрмоленко В.Б.
   в с т а н о в и в:
У квітні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Маніту», про поділ майна подружжя, визнання права власності, припинення договору іпотеки нерухомого майна, в якому просила визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 65,8 кв м, житловою площею 35,9 кв м; визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на майнові права за договором позики (розписка від 30 жовтня 2003 року з ОСОБА_3 ) на суму 160 000,00 грн; визнати таким, що припинив свою дію, договір іпотеки № 1-3718 від 21 липня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В.; скасувати запис стосовно об`єкту обтяження, квартири за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН 2166474, власник, іпотекодавець ОСОБА_2 , внесені на підставі договору іпотеки 1-3718, 21 липня 2005 року, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В., про заборону нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 2210571.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що відповідач в добровільному порядку не бажає поділити майно, тому наявні підстави для задоволення заяви.

Вважала, що необхідним є вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо спірної квартири, оскільки на даний час існує реальна загроза порушення її прав на це майно, так як можливе звернення стягнення Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» на спірне майно, що унеможливить виконання рішення суду по справі у разі задоволення позовних вимог.

Просила до розгляду справи по суті заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 65,8 кв м, житловою площею 35,9 кв м.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову – задоволено, заборонено відчуження  квартири АДРЕСА_2 загальною площею 65,8 кв м, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з ухвалою суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні заяви; стягнути з ОСОБА_1 суму понесених судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення не врахував того, що позивачкою не наведено будь-яких доказів на підтвердження реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В суді апеляційної інстанції представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніту» підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що спірна квартира, яка є предметом поділу подружжя, є іпотечною, придбана за кредитні кошти банку, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Маніту». Вона знаходиться під іпотечним обтяженням. 

ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніту» та просив її задовольнити.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали оскарження ухвали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» необхідно задовольнити, ухвалу судді – скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Маніту», про поділ майна подружжя, визнання права власності, припинення договору іпотеки нерухомого майна, в якому просила визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 65,8 кв м, житловою площею 35,9 кв м; визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на майнові права за договором позики (розписка від 30 жовтня 2003 року з ОСОБА_3 ) на суму 160 000,00 грн; визнати такими, що припинив свою дію – договір іпотеки № 1-3718 від 21 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В.; скасувати запис стосовно об`єкту обтяження – квартири за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН 2166474, власник, іпотекодавець ОСОБА_2 , внесені на підставі договору іпотеки 1-3718, 21 липня 2005 року, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В., про заборону нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 2210571.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року відкрито провадження у справі.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що 29 жовтня 2003 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 6/4/2003/840-К/50, за яким він отримав кредит в розмірі 18 700,00 доларів США зі сплатою 1,5% річних на строк до 25 жовтня 2013 року на придбання нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_2 .

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 21 липня 2005 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є вказана квартира.

Зазначила, що, починаючи з вересня 2006 року ОСОБА_2 припинив виконання зобов`язань за кредитним договором.

Посилалася на те, що відповідач відмовляється від поділу майна подружжя в добровільному порядку. Крім того, поділу майна в позасудовому порядку перешкоджає наявність записів про обтяження, що вчинені на підставі договору іпотеки.

Зазначила, що в період шлюбу ними були надані в борг кошти ОСОБА_4 в сумі 160 000,00 грн в строк до 01 грудня 2017 року, однак кошти до цього часу не повернуті.

Вказала, що оскільки спірна квартира є її єдиним місцем проживання, тому при поділі майна доцільним є визнання за нею права особистої приватною власністю на квартиру, а за ОСОБА_2 слід визнати право особистої приватної власності на майнові права за договором позики.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 вважала, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в майбутньому виконання рішення суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 2, 10 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпечення позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Із роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вбачається, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Відповідно до пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, і як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що предметом поділу майна подружжя є іпотечна квартира, яку придбано за кредитні кошти. Власником спірної квартири є ОСОБА_2 . 

Іпотекодержателем цієї квартири є на сьогодні Товариство з обмеженою відповідальністю «Маніту». 

Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник товариства заборгованість за кредитним договором не погашено. Дій щодо погашення заборгованості ані позивачка, ані відповідач ОСОБА_2 не здійснюють. Спірна квартира знаходиться під іпотечним обтяженням.

Забезпечуючи позов шляхом заборони відчуження  спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому жодних доказів, на яких ґрунтується висновок, не навів, оскільки позивачкою їх не було надано. Також, не враховано те, що звернення ОСОБА_1 є безпідставним, порушує права та законні інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніту», яке є іпотекодержателем спірної квартири. При цьому ніяким чином не порушує права та інтереси самої заявниці, яка в цій квартирі проживає, і як вона сама зазначила, це є її єдиним місцем проживання. 

В суді апеляційної інстанції власник спірної квартири ОСОБА_2 підтвердив, що в спірній квартирі проживає ОСОБА_1 , її права ніяким чином не порушуються. Спірна квартира знаходиться під іпотечним обтяженням. Він, хоча і є власником цієї квартири, однак, проживає фактично за іншою адресою. Заборгованість за кредитним договором не погашено.

Таким чином, оскільки необхідність у застосуванні заходів забезпечення не випливає з фактичних обставин справи, судова колегія вважає, що підстав вважати, що незастосування заборони відчуження  спірної квартири призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову немає.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини у справі, дійшов помилкового висновку щодо задоволення заяви. 

За таких обставин судове рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга – задоволенню.
Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. 381-384, 389 ЦПК України 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Маніту» – задовольнити.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 травня 2019 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви  ОСОБА_1 про забезпечення позову – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                    І.В. Бурлака

Судді                                                         А. В. Котелевець 

                                                               В. Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.