ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 січня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/4453/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2021 ( суддя першої інстанції Конишева О.В.) в адміністративній справі № 280/4453/21 за позовом   ОСОБА_1   до  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області  про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
02.06.2021 ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, у якому   просила:
визнати відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 ОСОБА_1 протиправною;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 із особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1 періоди її роботи з 27.04.1998 по 15.01.2003, з 20.10.2008 по 04.06.2012, з 05.07.2012 по 29.10.2013, з 03.08.2016 по 31.12.2020 та призначити і виплачувати їй пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. “а” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 з   05.03.2021.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що   зверталась до відповідача за призначенням пенсії за віком згідно із п. “а” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, оскільки мала необхідний загальний і пільговий стаж та набула відповідного пенсійного віку. Проте їй відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, у зв`язку із недосягненням пенсійного віку, предбаченого ст. 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Позивачка вважає, що прийнятим рішенням відповідач порушив її законні права та інтереси, оскільки  відмова у призначенні пенсії грунтується на безпідставних мотивах і не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню. До того ж посилається на безпідставне не зарахування відповідачем її пільгового стажу за спірні періоди. Просить задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2021 в адміністративній справі № 280/4453/21 позовні вимоги задоволені в повному обсязі.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.
          Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” та Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” є чинними, її положення не визнано неконституційними, відтак рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 впливає на право на призначення пенсії на пільгових умовах лише особам, у яких таке призначення виникло до 11.10.2017. Проте, оскільки позивачці виповнилось 45 років 04.03.2021, тобто 11.10.2017 (дата набрання чинності внесенням змін до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”), то умови призначення їй пільгової пенсії мають визначатися на підставі Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, а не на підставі п. “а” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення”. За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 на спірні правовідносини не впливає, оскільки приписи Закону України “Про пенсійне забезпечення” не поширюються на позивачку. Також зазначає, що період роботи позивачки з 20.10.2008 по 29.10.2013 не враховано до пільгового стажу за Списком №1, у зв`язку з ненаданням  при зверненні за призначенням пенсії на пільгових умовах наказу №180 від 20.10.2008 “Про затвердження атестації робочих місць” разом з Переліком робочих місць, професій та посад працівників. Періоди роботи з 27.04.1998 по 15.01.2003 та з 03.08.2016 по 31.12.2020 не враховано до пільгового стажу за Списком №1, оскільки при зверненні за призначенням пільгової пенсії позивачем було надано довідку про підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №1 від 25.02.2021, видану КНП “Запорізька центральна районна лікарня” Запорізької районної ради Запорізької області, у якій не зазначено посилання на розділ, підрозділ та код професії позивачки відповідно до Постанови КМУ від 11.03.1994 №162 та Постанови КМУ від 24.06.2016 №461.
Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів  ст.311 КАС України.
Згідно вимог ч. 1  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 виповнилось 45 років, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_1 .
26.02.2021 ОСОБА_1 первинно звернулась до відповідача за призначенням пенсії за віком відповідно до п. “а” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, у редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, що підтверджується копією заяви за призначенням пенсії. Як вбачається із розписки-повідомлення, до заяви нею було додано довідку   пільгового стажу № 1 від 25.02.2021, видану КНП “Запорізька центральна районна лікарня” Запорізької районної ради Запорізької області.
24.03.2021 позивачка  повторно звернулась до відповідача за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах через електронний портал пенсійних послуг ПФУ та надала оновлену довідку про підтвердження пільгового стажу із посиланням на Постанову КМУ від 11.03.1994 №162, що підтверджується копією відповідної довідки та роздруківкою з особистого кабінету позивача з електронного порталу пенсійних послуг ПФУ.
Рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області від 29.03.2021 №083950008725 у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком №1 ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку із недосягненням 50 років та відсутністю необхідного пільгового стажу. 
Згідно із рішенням від 29.03.2021 №083950008725, загальний стаж позивачки складає 34 роки 4 місяці 27 днів, пільговий стаж за Списком №1 – 8 років 3 місяці 2 дні. Пільговий стаж позивачки зарахований не в повному обсязі, оскільки у довідці №1 від 25.02.2021, виданій КНП “Запорізька центральна районна лікарня” розділ на підрозділ вказані лише для Постанови від 16.01.2003 №36, а для Постанов від 11.03.1994 №162 та 24.06.2016 №461 посилання на розділ, підрозділ та код професії не зазначено. До заяви також не долучено наказ від 20.10.2008 №180 “Про затвердження атестації робочих місць” та Перелік робочих місць, професій та посад працівників до наказу від 20.10.2008 №108.
Позивачка  не погодилась з вказаним рішенням у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною другою  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 46 Конституції України  встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини першої  статті 92 Конституції України  основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
З 01.01.2004 таким  законом  є  Закон № 1058, який   прийнятий на зміну положенням  Закону № 1788.
Отже, оскільки і  Закон № 1058, і  Закон № 1788  регулюють одні і ті ж правовідносини, то пріоритет у застосуванні за загальним правилом мають норми  Закону № 1058  як акта права, прийнятого пізніше у часі, а норми  Закону № 1788  підлягають субсидіарному (додатковому) застосуванню у разі неурегульованості певного питання у приписах  Закону № 1058.
Згідно з пунктом "а" частини першої статті 13 Закону № 1788 (в редакції до прийняття  Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VІІІ, далі - Закону № 213) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Законом № 213  раніше передбачений пунктом "а" статті 13 Закону № 1788 віковий ценз для жінок з 45 років   збільшено до 50 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу, за яким, зокрема, жінки, дати народження яких припадали з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року, набували право на пенсію по досягненню 49 років 6 місяців.
Відповідно до пункту 2  розділу XV Закону № 1058  пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього  Закону  мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього  Закону  в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого  Законом № 1788. У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28  цього Закону. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим  Законом, у розмірі 20% з наступним збільшенням її щороку на 10% до 100% розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього  Закону. Виплата пенсій особам, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників, за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів "в" - "е" та "ж" статті 13 Закону № 1788, здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів Пенсійного фонду, а з 01.01.2015 - за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Отже, і після набуття чинності нормами  Закону № 1058  правила призначення пенсій за Списком № 1 регламентувались пунктом "а" статті 13 Закону № 1788.
Такий стан правового регулювання існував до календарної дати набрання чинності нормами  Закону № 2148  (11.10.2017), яким текст  Закону № 1058    доповнений, зокрема, статтею 114, згідно з частиною першою якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм  статті 28 цього Закону.
При цьому  Законом № 2148  у новій редакції був викладений пункт 2  розділу XV Закону № 1058, де вказувалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього  Закону  мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього  Закону.
Згідно з пунктом 1 частини другої  статті 114 Закону № 1058  у редакції  Закону № 2148  на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 49 років 6 місяців - які народилися з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року.
У силу спеціальної вказівки у  Законі № 2148  наведені вище норми  закону  почали застосовуватись з 01.10.2017.
Таким чином, з 01.10.2017 правила призначення пенсій за Списком № 1 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пунктом "а" статті 13 Закону № 1788 у редакції  Закону № 213  та пунктом 1 частини другої  статті 114 Закону № 1058  у редакції  Закону № 2148.
Правила вказаних законів були повністю уніфікованими (ідентичними).
Такий стан правового регулювання існував до прийняття  Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 № 1-р/2020  "У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу І, пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону    № 213.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини вказаного  рішення  визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними  Законом № 213.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення  стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними  Законом № 213, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Відповідно до пункту 3 резолютивної частини вказаного  рішення  застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788 в редакції до внесення змін  Законом № 213  для осіб, які працювали до 01.04.2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:
"На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:
а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах".
Отже, з 23.01.2020 в Україні існують  два Закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 1, а саме: пункт "а" статті 13 Закону № 1788 у редакції до прийняття  Закону № 213  та частина 2  статті 114 Закону № 1058  у редакції  Закону № 2148.
Таким чином, вимоги вищевказаних законів містять розбіжність відносно позивачки щодо вікового цензу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1, який складає 45 років за пунктом "а" статті 13 Закону № 1788 у редакції до прийняття  Закону № 213  та 50 років за пунктом 1 частини другої  статті 114 Закону № 1058  у редакції  Закону № 2148.
Окрім цього, слід звернути увагу на те, що у справах "Щокін проти України" (заяви № 23759/03 та № 37943/06, рішення від 14.10.2010) та "Серков проти України" (заява № 39766/05, рішення від 07.07.2011) Європейський суд з прав людини дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі "якості"  закону  і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу "якості закону".
В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.
За вказаних обставин, такі обов`язкові умови для призначення пенсії на пільгових умовах як досягнення певного віку та наявність стажу роботи, мають застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини  Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020  у справі № 1-5/2018 (746/15), виходячи з принципу правової визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого  статтею 8 Конституції України. Таке застосування судом вищевказаних норм права створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.
Враховуючи частину першу  статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та № 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для позивачки є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 45 років.
Відповідачем у даному випадку мотиви вчинення владного управлінського волевиявлення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів  статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"  на користь пенсіонера.
Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №360/3611/20 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 101211541), в якій вказано, що оскільки норми    Закону № 1788-ХІІ,    з урахуванням Рішення № 1-р/2020, та    Закону № 1058-ІV  регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать один одному.    Таке регулювання порушує вимогу «якості    закону», передбачену    Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод    від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням свого правового висновку, викладеного в постанові від 19 лютого 2020 року у справі    № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56), зауважила, що застосуванню підлягають саме норми    Закону № 1788-ХІІ    з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не    Закону № 1058-ІV.
У зв`язку з викладеним, суд вважає, що відповідачем протиправно відмовлено позивачці у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки згідно з рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1/-р/2020 у справі № 1-5/2018 (746/15) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Отже, позивачка, яка на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, досягла 45 річного віку, мала страховий стаж 34 роки 4 місяці  27 днів, з них стаж роботи за Списком № 1 – 8  років 3 місяці 2 днів, мала право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 згідно з пунктом "а"  статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення"  , суд зазначає таке.
Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Відповідно до пункту 4 частини другої  статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України  у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною четвертою  статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України  визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені  законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Оскільки відповідачем було протиправно відмовлено позивачці у призначенні пенсії за віком, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.
З урахуванням тієї обставини, що оскаржуване рішення відповідача не ґрунтується на дискреційних повноваженнях, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності зобов`язання  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах.
Відповідно до частини першої  статті 45 Закону № 1058  пенсія призначається  з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: 1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку,  якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Позивачуа звернулась за призначенням пенсії до відповідача у трьох місячний строк з дня набуття відповідного права, здобула необхідний загальний і спеціальний страховий стаж, тому з 23.01.2020 - моменту прийняття   Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 №1-р/2020, у неї виникло право на призначення відповідної пільгової пенсії, а тому порушене її право підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача призначити з 05.03.2021 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до п. “а” ч.1   ст.13 Закону №1788-XII.
Щодо зобов`язнан відповідача зарахувати до пільгового стажу періоди її роботи з 27.04.1998 року по 15.01.2003 року, з 20.10.2008 року по 04.06.2012 року, з 05.07.2012 року по 29.10.2013 року, з 03.08.2016 року по 31.12.2020 року, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи  встановлено, що позивачкою  до звернення від 24.03.2021 додано трудову книжку та накази про атестацію робочих місць, у тому числі Наказ №180 від 20.10.2008, а тому відмова відповідача у зарахуванні пільгового стажу є проявом надмірного формалізму, несумісного з принципами верховенства права та належного урядування, позивач не може нести відповідальність або впливати на зміст та достовірність офіційних документів, які видаються органами державної влади, іншими організаціями та установами на виконання їх повноважень, тому дії відповідача щодо не зарахування відповідачем пільгового стажу позивача у повному обсязі є протиправними.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії підлягає скасуванню із покладенням на нього обов`язку вчинити певні дії.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстави для його зміни або скасування – відсутні.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315,316,321,325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2021 в адміністративній справі № 280/4453/21 залишити без задоволення.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2021  в адміністративній справі № 280/4453/21  – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в випадках  та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко