КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

__________________________________
Справа  №359/2612/20
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/13986/2021                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                                                     
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2021 року (суддя Яковлєва Л.В.) у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
встановив:
 
у березні 2020р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 9581647964 від 30 січня 2017 року в розмірі 102472грн 20 коп., з яких: 34 926грн 01коп. - заборгованість за основною сумою боргу, 6грн 05коп. - заборгованість за відсотками, 47 739грн 42коп. - сума заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом), 19 800грн 72коп. - сума заборгованості за пенею, а також судові витрати.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 30 січня 2017 року ОСОБА_1 подав до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» та заяву № 9581647964 від 30 січня 2017р. на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР», підписанням якої підтвердив згоду, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем, як позичальником, а також, що отримав примірник кредитного договору та погодився отримати шляхом роздрукування з веб-сайту кредитодавця www.kreditmarket.ua умови отримання кредитів від ТОВ «ФК «ЦФР».
Позивач зазначав, що ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» зобов`язання перед відповідачем виконало у повному обсязі. У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, а саме припинив повертати наданий йому кредит у встановлені договором строки, у зв`язку із чим виникла заборгованість у сумі 102 472грн 20коп.
Позивач посилався на те, що 26 червня 2019 року уклав з ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» договір відступлення права вимоги №20190626, відповідно до якого до нього перейшло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором, укладеним з відповідачем. На виконання п. 6.6. договору відступлення права вимоги та згідно вимог ст. 512-514, 516 ЦК України на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі, простою кореспонденцією через відділення Укрпошти було надіслано повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».
Позивач стверджував, що на адресу відповідача було направлено також повідомлення про порядок погашення заборгованості по кредитному договору, однак відповідач не виконав свого зобов`язання, після відступлення позивачу права грошової вимоги, не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», ні на рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень».
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2021 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю«Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 9581647964 від 30 січня 2017 року в розмірі 102 472грн 20коп., з яких: 34 926грн 01коп. - заборгованість за основною сумою боргу, 6грн 05коп. - заборгованість за відсотками, 47 739грн 42коп. - сума заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом), 19 800грн 72коп. - сума заборгованості за пенею, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 102грн.
 
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині стягнення суми заборгованості за щомісячними процентами (платою за управління кредитом) в розмірі 47 739грн 42коп. та зменшити суму заборгованості за пенею, поклавши на нього обов`язок відшкодування пені в сумі 4 950грн 18коп., в іншій частині рішення залишити без змін.
Відповідач посилається на  невідповідність висновків суду обставинам справи, не врахування тієї обставини, що його не було повідомлено про відступлення права вимоги.
Також відповідач вважає, що суд першої інстанції, дійшов хибного та необґрунтованого висновку стосовно того, що кредит ним отримувався не на споживчі цілі, так як з договору вбачається, що кредит брався на споживчі цілі, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, тому включення позивачем до розрахунку заборгованості плати за управління кредитом у розмірі 47 739грн 42коп. є незаконним і потребує виключення з боргової маси.
Відповідач стверджує, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що розмір пені, нарахованої позивачем, значно перевищує розмір завданих збитків, а він є єдиним годувальником в сім`ї, на його утриманні перебуває мати-пенсіонерка, дружина, яка тимчасово не працює, малолітній син, а тому існує потреба у зменшенні суми пені в межах, які не покладуть на нього надмірний індивідуальний тягар, тобто 25% від заявлених вимог.
Відповідач зазначає, що додані до позовної заяви позивача копії документів не засвідчені належним чином, а тому не повинні братися до уваги.
 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з 
повернення боргів» просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що повідомлення про відступлення права вимоги було направлено на адресу відповідача, яка зазначена у кредитному договорі, однак не отримання листів ніяким чином не впливає та не змінює умов кредитного договору, листи носять лише інформаційний характер. Разом з цим, чинним законодавством України не передбачено обов`язку нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги.
Позивач вважає, що не отримання відповідачем повідомлення про відступлення 
права вимоги не звільняло його від обов`язку сплачувати кредитну заборгованість первісному кредитору, однак відповідач не вносив платежів на погашення заборгованості і первісному кредитору, тому не отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги не є підставою для відмови у задоволенні позову.
Позивач зазначає, що у заяві про отримання кредиту від 30 січня 2017 року сторони чітко визначили сукупну вартість кредиту, що складається з початкових процентів у розмірі 4% від суми кредиту, щомісячних процентів у розмірі 3,99% від суми кредиту, річних процентів - 0,01% від суми боргу та 0,3% щоденної пені. Зі змісту кредитного договору вбачається, що сторони домовилися, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватися два їх види, які складаються з щомісячних процентів та річних процентів. Відповідно до витягу з реєстру боржників та розрахунку заборгованості від 26 червня 2019 року за кредитним договором № 9581647964 плата за управління кредитом вказана як щомісячні відсотки. Нарахування суми щомісячних процентів відображена у графіку платежів, а плата за управління кредитом не була передбачена ні умовами кредитного договору, ні графіком платежів, однак ця складова заборгованості у кредитному договору від 30 січня 2017 року має назву плата за щомісячними процентами. За викладених обставин, позивач вважає, що плата за управління кредитом у розмірі 47 739грн 42коп. є щомісячними процентами, що передбачені умовами договору та підлягають стягненню з відповідача.
Також позивач посилається на отримання відповідачем перед укладенням кредитного договору повної інформації про кредит відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що свідчить його підпис у заяві на отримання кредиту від 30 січня 2017 року. Крім того, відповідачем не визнався кредитний договір недійсним у встановленому законом порядку, а оспорювання умов договору через чотири роки після його укладення, є намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов`язань.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України зазначена апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
 
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 30 січня 2017 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» та заяву № 9581647964 на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР», в якій просив видати кредит у сумі 57 150грн на строк 18 місяців та зобов`язався сплачувати: початковий процент у розмірі 4% від суми кредиту у розмірі 2 000грн; щомісячні проценти у розмірі 3,99% від суми кредиту згідно графіку платежів; та річні проценти у розмірі 0,01% від суми боргу за договором згідно графіку платежів. Також у заяві сторони погодили розмір щоденної пені - 0,3% від загальної суми прострочення.
У заяві № 9581647964 від 30 січня 2017 року визначено порядок надання кредиту: 50000грн перераховуються на реквізити у ПАТ «Ощадбанк», як переказ до запитання на користь ОСОБА_1 ; 4 500грн перераховуються на реквізити ПАТ «Страхова компанія «ТАС», як оплата страхового платежу за договором страхування №9581647964 від 30 січня 2017 року; та 650грн на реквізити ТОВ «майСейфеті», як оплату за пакет послуг «Охоронець КредитМаркет 48».
Виконання кредитного договору ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» відповідачем не оспорювалося.
 
Згідно розрахунку заборгованості станом на 26 червня 2019 року заборгованість відповідача становить 102 472грн 20коп, з яких прострочена заборгованість за кредитом - 34 926грн 01коп., прострочена заборгованість за відсотками - 6грн 05коп., прострочена заборгованість за щомісячними процентами - 47 739грн 42коп., заборгованість за пенею - 19 800грн 72коп.
 
26 червня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення права вимоги за №20190626, за умовами якого ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» замінює ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 20190626 від 26 червня 2019 року позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 9581647964 на суму заборгованості 102 472,20грн.
9 липня 2019 року на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення про відступлення права вимоги.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнав позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та щорічними процентами. Також суд зазначив, що відповідачем не надано доказів використання кредитних коштів на споживчі цілі, а тому з відповідача підлягають стягненню щомісячні проценти та пеня, розмір якої значно не перевищує суму боргу.
 
Рішення суду в частині стягнення з відповідача тіла кредиту у сумі 34 926грн 01коп. та відсотків у сумі 6грн 05коп.не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційного перегляду відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
 
Переглядаючи рішення суду в частині стягнення щомісячних відсотків та пені, апеляційний суд виходить з наступного.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути 
односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.  
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що  визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Аналіз вказаних норм свідчить, що істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.
 
Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі  або  речі,  визначені  родовими ознаками,  у  такій  самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у  строк  та  в порядку, що встановлені договором.
За змістом статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, 
добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
 
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
 
У даному випадку договірні правовідносини виникли між товариством та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11  «Про захист прав споживачів»).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 вказаного Закону  споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
 
З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
З наданої суду першої інстанції заяви № 9581647964, яку 30 січня 2017 року підписав ОСОБА_1 , вбачається, що сторони уклали кредитний договір, так як погодили розмір кредиту, строки та порядок його повернення, а також визначили сукупну вартість кредиту, що складається із щомісячних процентів у розмірі 3,99% від суми кредиту, річних процентів - 0,01% від суми боргу за договором та 0,3% щоденної пені від загальної суми прострочення. Також позичальником був підписаний графік платежів.
 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сплата щомісячних процентів була погоджена сторонами, а відтак підлягає стягненню з відповідача.
 
Доводи апеляційної скарги, що стягнення щомісячних процентів є платою за управління кредитом, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає безпідставними.
 
Згідно з абзацом 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
 
Зі змісту заяви № 9581647964 від 30 січня 2017 року вбачається, що сторони не погоджували сплату комісії або плату за управління кредитом, а погоджували сплату щомісячних процентів.
У пункті 3.3.2 Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» у редакції від 30 березня 2015 року, визначено, що щомісячні проценти обчислюються від суми кредиту та нараховуються щомісячно. 
 
Оплата за управління кредитом не передбачена Умовами отримання кредитів та інших послуг, а також умовами договору, які були погоджені з відповідачем, та не вказані 
у графіку платежів.
 
Зазначення у розрахунку заборгованості при визначення розміру заборгованості за щомісячними процентами у дужках (плата за управління кредитом), не може бути підставою для висновку, що при укладенні договору кредитодавець встановив плату за управління кредитом, так як це не було зазначено ні у заяві про отримання кредиту, ні у графіку платежів, ні в Умовах отриманнях кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР».
 
Крім того, згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідач не звертався до суду з вимогою про визнання пункту договору про сплату щомісячних процентів недійсним, а підстави вважати даний пункт договору нікчемним відсутні.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Сплата пені за прострочення виконання зобов`язань передбачена умовами договору, який уклали сторони.
 
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).
Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 зроблено висновок, що положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. 
 
Згідно розрахунку заборгованості та позовних вимог розмір пені становить 19 800,72грн, а заборгованість за кредитом - 34 926,01грн, що майже у двічі перевищує розмір пені, яку просить стягнути позивач, а відтак апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про відсутність правових підстав для зменшення розміру пені.
 
Згідно статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.
 
Згідно з ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року (справа № 6-979цс15).
Отже, доводи апеляційної скарги, що відповідача не було повідомлено про відступлення права вимоги не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як відповідачем не надано доказів виконання свого зобов`язання перед первісним кредитором, а договір відступлення прав вимоги від 26 червня 2019 року ним оспорений не був і недійсним не визнаний, а відтак відсутні підстави вважати позивача неналежним у даному спорі.
 
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов хибного та необґрунтованого висновку стосовно того, що кредит відповідачем отримувався не на споживчі цілі, правового значення для вирішення даного спору не має, так як під час судового розгляду не встановлено порушення кредитодавцем положень Закону України «Про захист прав споживачів», про що було зазначено вище.
 
Посилання у апеляційній скарзі на недотримання позивачем вимог ч. 2 ст. 95 ЦПК України та національного стандарту України при посвідченні наданих суду копій Умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» та договору відступлення прав вимоги № 20190626 від 26 червня 2019 року, що є підставою для не прийняття їх до уваги, колегія суддів вважає їх безпідставними, так як копія договору відступлення прав вимоги засвідчена представником позивача, про що на копії міститься відповідна відмітка, а рішення суду першої інстанції не було обґрунтовано Умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР», так як всі істотні умови кредитного договору були сторонами погоджені у заяві № 9581647964, яка була підписана відповідачем 30 січня 2017 року, що він не заперечував під час судового розгляду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2021 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 30 грудня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                   І.М. Рейнарт 

Судді                                                                     Г.М. Кирилюк 

                                                                               Т.А. Семенюк