УХВАЛА

09 лютого 2022 року 
Київ
справа №640/7386/19
адміністративне провадження № К/9901/16353/20  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Тацій Л.В.,
суддів: Бучик А.Ю., Стеценка С.Г.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації» (далі - Департамент) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Ліса та Ко» до Департаменту про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,   -
УСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року ТОВ «Ліса та Ко» звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило:
- визнати протиправними дії, які полягають у винесенні доручення від 11 липня 2017  року № 064-7159;
- скасувати зазначене доручення;
- заборонити відповідачу вчиняти дії щодо винесення доручень та приписів відносно нежитлового приміщення з № 1 по № 17 (групи приміщень №190) літ. А, загальною площею 463, 4 кв.  м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
- зобов`язати Департамент на підставі письмового звернення ТОВ «Ліса та Ко» видати контрольну картку на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення для проведення відновлювальних робіт у нежитлових приміщеннях з №  1 по № 17 (групи приміщень №190) літ. А, загальною площею 463,4 кв.     м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
На обґрунтування позову зазначило, що 11 липня 2017 року Департаментом винесено доручення №     064-7159 щодо вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд та елементів благоустрою, на підставі якого винесено припис від 25 лютого 2017 року №     1707165 щодо демонтажу прибудови за адресою: АДРЕСА_1, який надалі виконано підрядною організацією ТОВ «Вістекс-Компані» у проміжок часу з 14 по 29 листопада 2017 року.
Посилалося на те, що внаслідок демонтажу частини нежитлового приміщення за зазначеною адресою порушено право на володіння та користування нерухомим майном, належним позивачу на праві власності, що підтверджується відповідними документами, останній звертається до суду з даним адміністративним позовом та просить його задовольнити.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 26 лютого 2020 року позов задовольнив частково.
Визнав протиправним та скасувати доручення № 064-7159, видане Департаментом Комунальному підприємству «Київблагоустрій», від 11 липня 2017 року про вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд та елементів благоустрою, зазначених у таблиці, зокрема щодо прибудови до нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Зобов`язав Департамент на підставі письмового звернення ТОВ «Ліса та Ко» видати контрольну картку на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення для проведення відновлювальних робіт нежитлового приміщення з №  1 по №  17  (групи приміщень №190) літ А загальною площею 463,3 кв.     м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 04 червня 2020 року рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що демонтована за рішенням відповідача частина приміщення (53 кв.     м) у АДРЕСА_1 (літера А), яка належала ОСОБА_1 та новим власником якої на даний час є ТОВ «Ліса та Ко», на момент фактичного демонтажу була визнана за судовим рішенням частиною нерухомості у складі нежитлового приміщення, а тому не може вважатися тимчасовою спорудою та відповідно не підлягала демонтажу, у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання протиправним та скасування доручення № 064-7159, виданого Департаментом, від 11 липня 2017 року про вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених тимчасових споруд та елементів благоустрою, зазначених у таблиці, зокрема щодо прибудови до нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання Департаменту на підставі письмового звернення ТОВ «Ліса та Ко» видати контрольну картку на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення для проведення відновлювальних робіт нежитлового приміщення з № 1 по № 17 (групи приміщень № 190) літ А загальною площею 463, 3 кв.     м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, підлягають задоволенню. Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині заборони Департаменту вчиняти дії щодо винесення доручень та приписів стосовно нежитлового приміщення з № 1 по № 17 (групи приміщень №190) літ.  А загальною площею 463,4 кв.  м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, суди виходили із того, що такі вимоги фактично заявлені на майбутнє, що не відповідає можливим способам захисту порушених прав, свобод та законних інтересів, визначених частиною першою статті 5 КАС України. Крім того, повноваження Департаменту щодо винесення доручень та приписів є дискреційними та виключають втручання суду у їх реалізацію.
Департамент не погодився із цими рішеннями та 06 липня 2020 року звернувся із касаційною скаргою про їх перегляд у касаційному порядку з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 25 січня та 02 жовтня 2019 року №№  826/382/18, 826/11371/17 відповідно.
Так, зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови апеляційним судом не був врахований висновок Верховного Суду у зазначених вище справах, висловлений у правовідносинах, які є подібними до правовідносин у розглядуваній справі. Вважає, що в оскаржуваних судових рішенням суди не застосували висновок про те, що: недостатньо посилання тільки на те, що позивач має належним чином оформлене право власності на спірний об`єкт, обов`язковим є дослідження питання щодо того, чи є нерухомим майном або тимчасовою спорудою спірний об`єкт, оцінка технічного паспорта на будівлю, на якій підставі позивач користується земельною ділянкою, суди мають перевіряти зібрані у справі докази з метою з`ясування, чи належить будівля, щодо якої розміщена інформація про демонтаж, до тимчасових споруд або є об`єктом нерухомого майна. Це має вирішальне значення для визначення питання щодо наявності повноважень у відповідача на демонтаж (справа №  826/11371/17); визначення демонтованого об`єкту як нерухомості лише за критерієм площі об`єкта є недостатнім - основним критерієм виступає земельна ділянка, на якій такі об`єкти розташовані, а відтак визначення місцезнаходження такої земельної ділянки та встановлення адреси об`єкту, що інакше унеможливлює ідентифікацію об`єкта.
Йдеться у скарзі й про те, що, на думку скаржника, дана справа за своїм предметом  не відноситься до справ незначної складності, визначених положеннями пунктів 1-9, 11 частини шостої статті 12 КАС, та не може бути віднесена до справ незначної складності на підставі пункту 10 частини шостої статті 12 КАС.
Верховний Суд ухвалою від 09 липня 2020 року відкрив касаційне провадження.
Колегія суддів перевірила наведені в касаційній скарзі обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, проаналізувала постанови Верховного Суду від 25 січня та 02 жовтня 2019 року №№  826/382/18, 826/11371/17 відповідно, висновки яких, на думку скаржника, не враховано судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні, вивчила зміст оскаржуваних судових рішень і дійшла висновку про таке.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Такі виключні випадки визначені у частині четвертій статті 328 КАС, згідно з якою підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема у випадку - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, законодавець чітко визначив які судові рішення, з яких підстав і у яких випадках можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.
Відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових:
- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду;
- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
У постанові від 19 травня 2020 року (справа №910/719/19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 КАС презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.
Проте аналіз зазначених Департаментом постанов Верховного Суду, на які зроблено посилання у касаційній скарзі як на приклад іншого правозастосування, та оскаржуваних судових рішень не дає підстав для висновку про те, що ці рішення прийняті у справах правовідносини у яких є подібними.
Так, у справі, на судові рішення в якій подано касаційну скаргу, суд виходив із того, що попереднім власником нежитлового приміщення - ТОВ «Ніко Інвест» в судовому порядку порушувалося питання щодо визнання за ним права власності на літній майданчик (веранду з терасою) загальною площею 50 кв.     м. За результатами розгляду справи №18/106.04.10 Господарським судом міста Києва ухвалено рішення від 07 грудня 2010 року, відповідно до якого визнано за ТОВ «Ніко Інвест» право власності на літній майданчик (веранду з терасою), загальною площею 50 кв.м., який є частиною нерухомості у складі нежитлового приміщення у АДРЕСА_1 (літера А) . Наступним власником - ОСОБА_1 отримано нежитлові приміщення від ТОВ «Ніко Інвест» з літнім майданчиком, який визнаний судом частиною нерухомості у складі нежитлового приміщення, з урахуванням чого проведено відповідну державну реєстрацію, та  у 2013 році здійснено реконструкцію приміщення, в результаті якої площа групи приміщень склала 463,4 кв.     м.
З викладеного суд дійшов висновку про те, що демонтована за рішенням відповідача частина приміщення (53 кв.     м)          у АДРЕСА_1 (літера А) , яка належала ОСОБА_1 та новим власником якої на даний час є ТОВ «ЛІСА та Ко», на момент фактичного демонтажу була визнана за судовим рішенням частиною нерухомості у складі нежитлового приміщення, у зв`язку з чим не може вважатися тимчасовою спорудою та відповідно не підлягала демонтажу.          
Тоді як, у постанові від 25 січня 2019 року суд касаційної інстанції погодився із рішенням суду першої інстанції про правомірність дій відповідача, оскільки визначена у дорученні Департаменту споруда на розі вулиць Драйзера та Електротехнічної у м. Києві та нерухоме майно за адресою: м. Київ, вул. Електротехнічна, 1 не є один і тим же об`єктом. Тобто суд встановив, що спірна споруда не входить до складу нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за позивачем у встановленому законом порядку.
У постанові від 02 жовтня 2019 року суд касаційної інстанції, скасувавши рішення судів попередніх інстанції на направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що суди попередніх інстанцій не дослідили питання щодо того, чи є нерухомим майном або тимчасовою спорудою спірний об`єкт, не надали оцінки технічному паспорту на будівлю, не з`ясували на якому праві позивач користується земельною ділянкою під спірною будівлею, тоді як суди малим перевірити зібрані у справі докази з метою з`ясування, чи належить будівля, щодо якої розміщена інформація про демонтаж, до тимчасових споруд або є об`єктом нерухомого майна. Тобто касаційний суд вказав на те, що судами не досліджено питання, чи дійсно спірна споруда входить до складу нерухомого майна відповідно до технічного паспорту чи ні.
До того ж з цього питання вже сформована правова позиція Верховного Суду, зокрема у постанові від 22 жовтня 2021 року у справі №  826/16785/18 суд касаційної інстанції зазначив, що реєстрація права власності на нерухоме майно, безумовно свідчить про відсутність підстав вважати такий об`єкт тимчасовою спорудою, що в свою чергу, унеможливлює винесення відносно такого майна приписів та доручень відповідачем, для відступу від якої колегія суддів не вбачає підстав.
Підсумовуючи викладене, можна зазначити, що у справі, судові рішення в якій оскаржено, суд дійшов висновку про те, що згідно з документами, що засвідчують право власності на нерухоме майно (свідоцтво про право власності, технічний паспорт) спірний об`єкт входить до складу цього нерухомого майна, тоді як у справах, на судові рішення в яких здійснено посилання, касаційній суд встановив, що: у постанові від 25 січня 2019 року спірний об`єкт є іншим об`єктом ніж об`єкт на який наявне у позивача право власності на нерухоме майно; у постанові від 02  жовтня 2019 року - суди не дослідили чи дійсно спірний об`єкт входить до складу майна на яке у позивача є право власності на нерухоме майно.
Що стосується питання правомірності зобов`язання Департаменту видати контрольну картку на тимчасове порушення благоустрою, а також строків звернення позивача до адміністративного суду слід зазначити, що у справах, на які здійснено скаржником посилання, такі питання не вирішувалися.
Отже, правовідносини у справі, в якій оскаржено рішення суду апеляційної інстанції, та правовідносини у справах, в яких ухвалено постанови Верховного Суду від 25  січня та 02 жовтня 2019 року №№  826/382/18, 826/11371/17 відповідно, не є подібними, що виключає касаційний перегляд оскаржуваної постанови апеляційного суду з підстави та у випадку, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС.
Висновки Верховного Суду у постановах, на які в касаційній скарзі зроблено посилання в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС, не є іншими, ніж висновки викладені в оскаржуваних судових рішеннях.
Інше вирішення судом апеляційної інстанції спору у цій справі в порівнянні із результатами касаційного перегляду справ №№  826/382/18, 826/11371/17 обумовлено іншим складом обставин у справі та оцінкою доказів. Сформовані Верховним Судом правові позиції щодо застосування правових норм при розгляді справ цієї категорії повинні враховуватися судом відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС стосовно встановлених обставин у справі.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Що стосується оскарження Департаментом судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС (суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження), слід зазначити таке.
Верховний Суд висловив правову позицію з цього питання, зокрема у постанові від 22  квітня 2021 року у справі №  640/2291/20 Суд зазначив, що з огляду на частину четверту статті 12 КАС, в якій міститься виключний перелік справ, які розглядаються за правилами загального позовного провадження, та відповідно до якого, справа, що розглядається, не відноситься до категорії справ, які вказані у частині четвертій статті 12 КАС, доводи скаржника про те, що суд першої інстанції помилково розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження є необґрунтованими. Разом із цим, аналіз частини другої статті 12 КАС дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження призначене не лише для розгляду справ незначної складності, а й для інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Отже, судові рішення у розглядуваній справі прийняті з урахуванням зазначеної правової позиції Верховного Суду.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 339 КАС суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З огляду на викладене, керуючись статтями 345, 339 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26    лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліса та Ко» до Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, з підстав, встановлених пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                        Л.В. Тацій
Судді:                                                                                          А.Ю. Бучик
                                                                                          С.Г. Стеценко