УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 264/233/21
провадження № 61-12110ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Третя маріупольська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу адвоката Царьової Олени Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Третя маріупольська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Третя маріупольська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про визнання права власності.
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/9 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом від 30 липня 2015 року після ОСОБА_4 .
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 грн у відшкодування судового збору.
Постановою Донецького апеляційного суду від 30 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року - без змін.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 362 грн.
Не погоджуючись із рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року та постановою Донецького апеляційного суду від 30 червня 2021 року, адвокат Царьова О. С., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2021 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору або відстрочення його сплати; касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.
Заявнику необхідно було подати до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи; докази сплати судового збору. 
Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2021 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору або відстрочення його сплати; продовжено ОСОБА_2 встановлений судом процесуальний строк для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 30 липня 2021 року, на три дні з дня вручення копії цієї ухвали. 
Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник, зокрема, визначає відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах(пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України). 
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення 
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Вивчивши зміст касаційної скарги у новій редакції, касаційний суд доходить висновку про відсутність у ній посилання на норму права, щодо якої відсутній висновок, та належного обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, і, відповідно, підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року та постанови Донецького апеляційного суду від 30 червня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 700/26/17 (провадження № 61-19531св18), від 2 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 4 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 7 листопада 2018 року у справі 
№ 495/5560/13-ц (провадження № 61-4777св18), від 5 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник вважає, що факт призначення фізичній особі пенсії, зокрема пенсії за вислугою років, навіть ще до досягнення цією особою віку 60-ти років для жінок - є засвідченням знаходження цієї особи у стані, який вважається непрацездатним у розумінні частини першої статті 1241 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.
Вказує, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про неможливість застосування статті 1241 ЦК України, оскільки нею не досягнено
60-річного віку.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції. 
Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької областівиходив із наявності правових підстав для його задоволення, оскільки право власності спадкодавця ОСОБА_4 на 2/9 частки спірної квартири установлено рішенням суду. За таких обставин суд дійшов висновку про правомірність визнання за ОСОБА_1 права власності на вказану частку у майні в порядку спадкування за заповітом. 
З висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погодився, оскільки не встановив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є доньками ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до заповіту від 30 липня 2015 року ОСОБА_4 заповіла усе належне їй майно ОСОБА_1 
15 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Папуш П. С. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте отримала відмову у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують право власності на спадкове майно.
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло №  НОМЕР_1 від 8 грудня 1998 року квартира 
АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 26 грудня 2014 року визначено розмір часток ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 -
по 1/3 часток від приватизованої площі.
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є пенсіонером «за вислугу років».
Вирішуючи спір, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права, з`ясувавши характер спірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову і визнання за ОСОБА_1 права власності на майно (частку в квартирі) у порядку спадкування за заповітом.
Доводи заявника про те, що вона отримувала пенсію на пільгових умовах (за вислугою років) не свідчать про її непрацездатність і не дає їй права на обов`язкову частку у спадщині, оскільки у осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але які мають право на отримання пенсії на пільгових умовах, право на обов`язкову частку у спадщині не виникає.
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 208/9389/15-ц (провадження № 61-32940св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 303/674/17 (провадження № 61-29481св18).
Суди попередніх інстанцій правильно застосували статтю 1241 ЦК України та, відхиляючи доводи ОСОБА_2 , дійшли обґрунтованого висновку про те, що отримання нею пенсії за вислугу років, не свідчить про її непрацездатність у розумінні вказаної статті як особи, що має право на обов`язкову частку у спадщині.
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо неможливості віднесення особи, яка не досягла пенсійного віку, встановленого законом на момент відкриття спадщини, до непрацездатних осіб, які за положеннями статті 1241 ЦК України, мають право на обов`язкову частку у спадщині.
Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 700/26/17 (провадження № 61-19531св18), від 2 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 4 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 7 листопада 2018 року у справі 
№ 495/5560/13-ц (провадження № 61-4777св18), відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними із правовідносинами у справі № 264/233/21. 
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.
У постанові Верховного Суду від 5 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) касаційним судом не зроблено висновок щодо застосування статті 1241 ЦК України, тому посилання заявника на вказане судове рішення судом також відхиляються.
Підставою касаційного оскарження рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року та постанови Донецького апеляційного суду від 30 червня 2021 рокузаявник визначає недослідження судами першої та апеляційної інстанцій зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Проте такі посилання заявника як на підставу касаційного оскарження судових рішень не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки заявлені у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу, є необґрунтованими (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга адвоката Царьової О. С., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 30 червня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Царьової О. С., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 30 червня 2021 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Царьової Олени Сергіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 травня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Третя маріупольська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про визнання права власності. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук