Ухвала
 
18 лютого 2022 року 
 
м. Київ
 
справа № 519/1072/13-ц
провадження № 61-1868ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 29 598,00 грн та моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн.
 
Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 11 грудня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Заочне рішення Южного міського суду Одеської області від 11 грудня 2013 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.
 
ОСОБА_1 30 січня 2022 року звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
У пункті 14 Перехідних Положень ЦПК України судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 319 та частини першої статті 325 ЦПК України (чинного на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. А касаційна скарга на ці судові рішення може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.
 
У разі пропущення строку, встановленого частиною першою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала скаргу, може поновити цей строк (частина друга статті 325 ЦПК України чинного на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції).
 
Із Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що Апеляційним судом Одеської області ухвалено рішення 26 лютого 2014 року, отже останнім днем касаційного оскарження рішення є 18 березня 2014 року.
 
Із касаційною скаргою ОСОБА_1 звернувся 30 січня 2022 року.
 
Разом із касаційною скаргою заявник подає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року, яке обґрунтовує тим, що про наявність судових рішень у справі 519/1072/13-ц йому стало відомо випадково під час вчинення нотаріальних дій. Після чого, 26 серпня 2021 року він отримав копії судових рішень. Зазначає, що не був повідомлений про розгляд справи у суді, судові повістки направлялись на адресу, за якою він не був зареєстрований та не проживав, в матеріалах справи відсутні відомості про отримання ним судових рішень.
 
До касаційної скарги додає копію паспорта громадянина України про виїзд за кордон з відмітками про перетин державних кордонів.
 
Посилання на те, що ОСОБА_1 не отримував будь-яких судових рішень не є доказом неналежного повідомлення його про розгляд справи, з огляду на те, що сам лише факт неотримання заявником кореспонденції, яку суд з дотриманням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою, не може вважатися поважною причиною пропуску строку на оскарження рішення суду, оскільки зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу. Разом із цим, посилання заявника про направлення судом повісток на неналежну адресу не підтверджені належними доказами.
 
Верховний Суд також зазначає, що надана копія закордонного паспорту не свідчить про неповідомлення судом ОСОБА_1 про розгляд справи та про наявність особливих і непереборних обставин, які б виправдали пропуск строку значної тривалості, та підтверджували поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження.
 
Згідно з частиною третьою статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Визначений частиною третьою статті 394 ЦПК України строк є присічним (преклюзивним) і не підлягає поновленню. З його спливом особа втрачає право на касаційне оскарження незалежно від поважності причин його пропуску, за винятком випадків, передбачених частиною третьою статті 394 ЦПК України.
 
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, в аспекті дотримання принципу правової визначеності, який включає принцип остаточності судового рішення.
 
Додатково ОСОБА_1 посилається на те, що вперше з касаційною скаргою звернувся до Верховного Суду 25 вересня 2021 року. У грудні 2021 року йому стало відомо, що касаційна скарга до Верховного Суду не надходила. Після чого ОСОБА_1 звернувся до відділення АТ «Укрпошта» про надання інформації щодо місцезнаходження листа, на який отримав відповідь про технічну помилку системи та неможливість надання інформації.
 
Верховний Суд відхиляє зазначені доводи, як необґрунтовані, оскільки надані на їх підтвердження докази, зокрема: копія заяви від імені ОСОБА_3 про надання інформації щодо поштового відправлення, копія відповіді АТ «Укрпошта» на її заяву та копія фіскального чека про направлення поштового відправлення до Верховного Суду не свідчать про те, що зазначене відправлення здійснювалось ОСОБА_1 , або ОСОБА_3 в його інтересах та саме з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року.
 
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (стаття 44  ЦПК України).
 
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зі спливом значного проміжку часу, є порушенням принципу юридичної визначеності та «права на суд», гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункти 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).
Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у практиці Європейського суду з прав людини.
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
Таким чином, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана після спливу одного року (майже вісім років) з дня складення повного тексту судового рішення апеляційного суду, а наведені заявником доводи, передбачені пунктом 1 частини третьої статті 394 ЦПК України, є безпідставними, тому у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись частиною третьою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року відмовити.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.         
 
Судді:	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак