ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 р.	Справа № 520/3797/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Кононенко З.О. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.
представник позивача Громов А.В.
представник відповідача Гундар Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Лан" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., м. Харків, повний текст складено 19.08.21 по справі № 520/3797/21
за позовом           Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Лан"      
до          Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України                     
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Лан", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №00005370710 від 19.10.2020 року Головного управління ДПС у Харківській області;
          - визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №00005410710 від 19.10.2020 року Головного управління ДПС у Харківській області.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021 року у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Лан" відмовлено.
Не погодившись з  рішенням суду  першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
В  обґрунтування    вимог    апеляційної     скарги   позивач  посилається   на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що зберігання пального ним фактично не здійснювалося, отримане пальне не зберігалося у стаціонарних місцях зберігання, а при отриманні зливалося в належні ТОВ Агрофірмі «Лан» ємності (цистерни) та негайно розвозилося по земельним ділянкам, які знаходяться у користуванні  позивача. Зауважив, що встановлення та визнання судом факту безпосереднього заливання позивачем придбаного пального в пересувні цистерни і є, на його думку, належним на достатнім підтвердженням того, що саме зберігання пального в розумінні вимог та приписів Закону України № 481 фактично не відбулось. Також, вважає необгрунтовним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем жодного документу на вимогу контролюючого органу не було надано, оскільки в Акті фактичної перевірки від 23.09.2020 (розділ 2) зазначено, що до перевірки позивачем було надано цілий ряд документів. Отже, вказаним актом перевірки, який став підставою для прийняття оскаржуваних рішень, на погляд позивача безпідставно встановлено факти зберігання пального за відсутністю відповідної ліцензії, оскільки такий висновок зроблений лише на підставі фактів купівлі ТОВ Агрофірма «ЛАН» певної кількості паливно-мастильних матеріалів, які підтверджені виключно акцизними накладними. На думку позивача, контролюючий орган повинен був пересвідчитися як саме здійснювалася купівля пального, яким чином здійснювалася його доставка, чи зберігалося таке пальне у стаціонарних сховищах чи резервуарах, чи взагалі підпадали дії ТОВ Агрофірми «ЛАН» під розуміння зберігання пального як відповідної діяльності тощо. Без врахування таких фактів та обставин контролюючий орган не міг завершувати перевірки, складати акт та приймати оскаржуване рішення. Таким чином, вважає, що накладення штрафів та винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень є неправомірним, оскільки в ході проведеної перевірки встановлено факти, що не відповідають дійсності.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
Представник позивача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що до Головного управління ДПС у Харківській області надійшов лист Державної податкової служби України (далі - ДПС України) від 11.08.2020 № 13939/7/99-00-07-05-03-07, в якому вказувалось на необхідність проведення перевірки декількох підприємств, серед яких був ТОВ «ЛАН» у зв`язку з тим, що починаючи з 01.04.2020 ці підприємства отримували через пересувні акцизні склади значні обсяги пального з доставкою, при цьому не реєстрували акцизні склади, не отримували ліцензії на право оптової торгівлі та зберігання пального.
У зв`язку з отриманням вищезазначеної інформації ГУ ДПС у Харківській області було видано наказ про проведення фактичної перевірки  від 14.09.2020 № 3093  (а.с. 8).
На підставі виданого наказу  від 14.09.2020 № 3093 та відповідних направлень посадовими особами Головного управління ДПС у Харківській області була проведена фактична перевірка підприємства позивача. Підставами для проведення перевірки зазначено: пп. 80.2.2 та пп. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України.
За результатами перевірки складено акт від 24.09.2020 № 486/20/02/РРО/31787016, яким зафіксовано зберігання ТОВ «ЛАН» пального без наявності відповідної ліцензії, а саме: ТОВ «ЛАН» здійснювало купівлю та отримало пальне (важкі дистиляти (газойлі) код товару згідно з УКТ ЗЕД 2710194300) у таких обсягах: 
- від ТОВ «Мозир Україна» відповідно до акцизної накладної від 06.04.2020 № 1655 - 8 000,95 літрів, відповідно до акцизної накладної від 13.04.2020 № 1804 - 12 971,63 літри; 
- від ТОВ «ОВІС ТРЕЙД» відповідно до акцизної накладної від 08.05.2020 № 4767 - 12 014,55 літрів; 
- від ТОВ «НАФТОБІЗНЕС КОНТРАКТ» відповідно до акцизної накладної від 22.06.2020 № 3358 - 9 234,13 літрів, відповідно до акцизної накладної від 06.07.2020 № 4141 - 9 199,03 літри, відповідно до акцизної накладної від 13.07.2020 № 4587 - 5 618,93 літри. 
В усіх перерахованих акцизних накладних, виписаних контрагентами - постачальниками, зазначена адреса місця зберігання пального, яка не є акцизним складом: Харківська обл., Барвінківський район, с. Мечебилове, вул. Центральна, 1. 
Як встановлено під час розгляду справи, перед початком перевірки керівнику позивача було надано запит про надання документів, які стосуються предмету перевірки та попереджено, що ненадання документів тягне за собою відповідальність відповідно до ст. 121 Податкового кодексу України (далі - ПК України). 
Позивачем жодного документу на вимогу контролюючого органу надано не було, чим  порушені  вимоги п. 85.2 ст. 85 ПК України .
Отже, вказаним актом були встановлені такі порушення чинного законодавства: зберігання пального без наявності відповідної ліцензії в період з 06.04.2020 року по 13.07.2020 року; ненадання документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки згідно з запитом від 17.09.2020 року.
Таким чином, перевіркою встановлено, що позивачем порушено вимоги ст. 15 Закону України від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», далі - Закон № 481), відповідно до якої зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання всіх форм власності за наявності ліцензії.
Акт був вручений особисто керівнику ТОВ Агрофірми «ЛАН» 23 вересня 2020 року безпосередньо в приміщенні ГУ ДПС у Харківській області.
На підставі висновків Акту перевірки керівником контролюючого органу прийнято податкові повідомлення-рішення від 19.10.2020:           № 00005370710, яким до позивача за порушення вимог ст. 15 Закону № 481 застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 500000,00 гривень;           № 00005410710, яким до позивача за порушення п. 85.2 ст. 85 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1 020,00 гривень.
Як встановлено під час розгляду справи позивач здійснював процедуру адміністративного оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень, звернувшись з відповідними скаргами до ДПС України 30 жовтня 2020 року.  Рішенням Державної податкової служби України від 12.02.2021 року податкові повідомлення-рішення №№00005370710, 00005410710 від 19 жовтня 2020 року було залишено без змін, а скарги ТОВ Агрофірми «ЛАН» - без задоволення.
Позивач, не погоджуючись з прийнятими відносно нього податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з даним позовом. 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що на підставі встановлених під час проведення фактичної перевірки порушень законодавства, які зафіксовані належним чином в акті перевірки  № 486/20/02/РРО/31787016 від 24.09.2020,  контролюючим органом були правомірно прийняті податкові повідомлення рішення № 00005370710 від 19.10.2020 року та  № 00005410710 від 19.10.2020 року, у зв`язку з чим у суду  відсутні підстави для їх скасування та задоволення позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно п.п.20.1.4 п.20.1 статті 20 Податкового кодексу України (далі ПК України) контролюючі органи мають право: проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до п.п.61.1 статті 61 ПК України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Також, підпунктом 62.1.3 п.62.1 статті 62 ПК України визначено, що податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Відповідно до вимог п.75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
За приписами п.п.75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Відповідно до п. 80.1 ст. 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Згідно з п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
Отже, з аналізу норм п. п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України вбачається, що поєднано дві окремі підстави для призначення проведення фактичної перевірки, а саме: першою підставою є наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення платником податків вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками; другою (самостійно, незалежною від першої) підставою є здійснення функцій, визначених законом у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.
Враховуючи викладене, а також зміст функцій, закріплених в підпунктах  19-1.1.14,                        19 -1.1.16, 19-1.1.17 п. 19-1 ст. 19-1 ПК України, обов`язок по виконанню яких покладено на органи державної фіскальної служби, у даних правових відносинах ГУ ДПС у Харківській області мало право на призначення проведення фактичної перевірки позивача.
Зі змісту акту перевірки вбачається, що фахівцями ГУ ДПС у Харківській області  були встановлені такі порушення чинного законодавства: зберігання пального без наявності відповідної ліцензії в період з 06.04.2020 року по 13.07.2020 року; ненадання документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки згідно з запитом від 17.09.2020 року.
Таким чином, перевіркою встановлено, що позивачем порушено вимоги ст. 15 Закону України від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», далі - Закон № 481), відповідно до якої зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання всіх форм власності за наявності ліцензії та п. 85.2 ст. 85 ПК України, відповідно до якої платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки.
Надаючи оцінку доводам контролюючого органу про порушення позивачем вимог ст. 15 Закону № 481/95-ВР, колегія суддів виходить з наступного.
Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України, визначає Закон України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального" (далі Закон № 481/95-ВР).
Статтею 1 Закону № 481/95-ВР (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) розкрито, серед інших, наступні поняття: ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку; місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування; зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик; Єдиний державний реєстр суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним (далі - Єдиний реєстр ліцензіатів та місць обігу пального) - перелік суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним у розрізі суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які здійснюють діяльність на таких місцях на підставі виданих ліцензій.
Порядок здійснення імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального встановлено ст. 15 Закону № 481/95-ВР.
Так, згідно з приписами ст. 15 Закону №481/95-ВР оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.
Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.
Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.
Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.
Ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.
Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.
Згідно із ст. 17 Закону № 481/95-ВР за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.
До суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі, зокрема, оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії 500000 гривень.
При цьому, ч. 22 ст. 18 Закону № 481/95-ВР передбачено, що до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) не застосовується фінансова санкція у вигляді штрафу, передбачена статтею 17 цього Закону, у разі зберігання пального до 31 березня 2020 року без наявності відповідної ліцензії.
Аналізуючи наведені норми законодавства, можна дійти до висновку, що суб`єкти господарювання, які отримують пальне для власних потреб та здійснюють діяльність з його зберігання, у тому числі, з метою подальшого використання у господарській діяльності, повинні отримати ліцензію в органах податкової служби, за винятками, встановленими наведеною више нормою закону, жодне з яких не стосується позивача.
Як свідчать матеріали справи, в ході проведення фактичної перевірки контролюючим органом встановлено зберігання ТОВ «ЛАН» пального без наявності відповідної ліцензії, а саме: ТОВ «ЛАН» здійснювало купівлю та отримало пальне у період з 06.04.2020 до 13.07.2020 у таких обсягах: від ТОВ «Мозир Україна» відповідно до акцизної накладної від 06.04.2020 № 1655 -                   8 000,95 літрів, відповідно до акцизної накладної від 13.04.2020 № 1804 - 12 971,63 літри; від TOB «ОВІС ТРЕЙД» відповідно до акцизної накладної від 08.05.2020 № 4767 - 12 014,55 літрів;  від ТОВ «НАФТОБІЗНЕС КОНТРАКТ» відповідно до акцизної накладної від 22.06.2020 № 3358 -                9 234,13 літрів, відповідно до акцизної накладної від 06.07.2020 № 4141 - 9 199,03 літри, відповідно до акцизної накладної від 13.07.2020 № 4587 - 5 618,93 літри.
В усіх перерахованих акцизних накладних, виписаних контрагентами - постачальниками, зазначена адреса місця зберігання пального, яка не є акцизним складом: Харківська обл., Барвінківський район, с. Мечебилове, вул. Центральна, 1.
Отже, перевіркою встановлено, що позивачем порушено вимоги ст. 15 Закону № 481, відповідно до якої суб`єкти господарювання отримують ліцензії на право зберігання пального на кожне місце зберігання пального.
Як встановлено в ході розгляду справи та не заперечується самим позивачем, підприємство  дійсно протягом квітня - липня 2020 року здійснювало придбання пального з метою його використання в господарській діяльності для заправки сільськогосподарських машин та техніки.  Так, позивачеві на праві власності належать дві машини для внесення рідких органічних добрив МЖУ-16П та МЖГ-16, які, як зазначає позивач, фактично є пересувними цистернами та використовуються саме для заправлення пальним сільськогосподарських машин та техніки безпосередньо за місцем їх роботи. 
Під час розгляду справи позивачем не заперечувалось, що протягом квітня - липня 2020 року ним здійснювалось придбання пального у значних обсягах, однак заперечує проти самого факту зберігання пального. Платник зазначає, що заправка пального відбувалась у баки його транспортних засобів. Позивач вважає, що факт придбання платником паливно-мастильних матеріалів, який був встановлений під час перевірки, сам по собі не є тотожним здійсненню діяльності зі зберігання пального, а тому у ТОВ Агрофірма «ЛАН» не виникало обов`язку  отримувати ліцензію на право зберігання пального, якщо таке пальне було завантажене у паливні баки транспортних засобів.
Проте, колегія суддів зазначає, що вказане не відповідає зазначеним в акцизних накладних відомостям, оскільки абз. 31 п. 4 розділу II Порядку заповнення акцизної накладної, розрахунку коригування акцизної накладної, заявки на поповнення (коригування) залишку пального, заявки на поповнення (коригування) залишку спирту етилового, затвердженого Міністерством фінансів України від 19.06.2019 № 262, чинного на час спірних правовідносин (далі - Порядок № 262), передбачено, що у відповідному рядку (у лівому верхньому куті) акцизної накладної зазначається ознака щодо напрямів використання пального.
Зокрема, ознака "4" проставляється у разі реалізації пального з акцизного складу, який є місцем роздрібної торгівлі пальним, на яке отримано ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним. Така ознака зазначається у разі реалізації пального з акцизного складу пересувного до: паливного бака транспортного засобу або технічного обладнання, пристрою; місця зберігання пального, яке не є акцизним складом.
Для пального, з яким здійснюються операції, не віднесені до жодної з наведених у вказаному пункті Порядку № 262 кодів ознаки напряму використання "1" - "4", у відповідному рядку зазначається цифра "0".
У перерахованих вище акцизних накладних у графі «Напрям використання 3» (у лівому верхньому куті) вбачається код «0». Водночас при реалізації пального з пересувного акцизного складу в баки транспортних засобів необхідно було б обрати напрям використання «4».
Зважаючи на викладене, позиція позивача суперечить даним акцизних накладних.
Проте, акцизна накладна є звітним документом, що подається платниками податків до контролюючого органу, та відповідно до вимог п. 61.1 ст. 61, пп. 62.1.2 п. 62.1 ст. 62, пп. 72.1.1 п. 72.1 ст. 72, ст. 231, пп. 14.1.601. п. 14.1 ст. 14 ПК України може використовуватися останнім при здійснені заходів податкового контролю.
Також, суд зазначає, що згідно з загальними правилами укладання договорів на поставку нафтопродуктів, товар поставляється покупцеві на підставі заявок покупця, у яких, зокрема, зазначається: найменування, кількість, якість товару, в поставці якого зацікавлений покупець, умови та адреса поставки, вид транспорту, яким повинно бути здійснене відвантаження.
Так, у всіх акцизних накладних вказана адреса місця зберігання пального для власних потреб: Харківська обл., Барвінківський район, с. Мечебилове, вул. Центральна, 1.
Відтак, цілком очевидним та вірним є висновок про те, що у заявках, які позивач надавав постачальнику пального, він самостійно вказував місця доставки товару, адреси розташування яких і були вказані в акцизних накладних: Харківська обл., Барвінківський район, с. Мечебилове. вул. Центральна, 1.
До того ж, 13.04.2020 та 08.05.2020 позивачем було отримано пальне в обсязі більше 12 тис. літрів кожного дня. Проте, позивачем не надано документів на транспортні засоби з об`ємом баків, що дозволяють вмістити одночасно такий об`єм пального. Так само не надано жодного документу, який підтверджує облік та використання пального, а не його зберігання протягом тривалого часу (відсутні товаро-транспортні накладні на ці дати, маршрутні листи, подорожні листи., тощо).
Позивачем не надано доказів того, що придбане ним пальне закачувалося безпосередньо у паливні баки належних йому транспортних засобів, та що використовувалося це пальне виключно у власній господарській діяльності. Також, позивачем не надано жодного документу на підтвердження «фізичного» знаходження транспортних засобів у день отримання палива за адресою, зазначеною в акцизних накладних.
Крім того, позивачем до матеріалів справи надано Звіт про оцінку майна - Машини для внесення рідких добрив МЖ-16П реєстраційний № 16988 АХ (пересувна цистерна об`ємом 16 м 3), реєстраційний № 10513 АХ. Так, оцінка  вказаного вище транспортного засобу проведена, проте у додатку до звіту долучено фотознімок іншого транспортного засобу - Машини для внесення рідких добрив МЖ-20.
Водночас суд апеляційної інстанції  звертає увагу на те, що ТОВ «ЛАН» 15.07.2020 все ж таки отримало ліцензію на право зберігання пального за зазначеною адресою терміном дії з 19.07.2020 по 19.07.2025 (позивач звернувся до ГУ ДПС за отриманням ліцензії лише 30.06.2020).
Тобто, у періоді з 06.04.2020 року по 13.07.2020 року підприємство позивача відповідної ліцензії не мало.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним та обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вимоги заявленого позову в частині скасування податкового повідомлення-рішення  № 00005370710 від 19.10.2020, яким до позивача за порушення вимог ст. 15 Закону № 481 застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 500000,00 гривень - є такими, що задоволенню не підлягають. 
Стосовно скасування  податкового повідомлення-рішення № 00005410710 від 19.10.2020, яким за порушення п. 85.2 ст. 85 ПК України до позивача застосовані  штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1 020,00 гривень, судова колегія зазначає наступне.
Судовим розглядом встановлено, що під час проведення перевірки 17.09.2020 особисто керівнику ТОВ «ЛАН» був вручений запит про надання документів у термін до 17 год. 00 хв. 21.09.2020, однак витребувані документи посадовим особам ГУ ДПС надані не були, що є порушенням п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України (далі - ПК України), відповідно до якого платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки.
Згідно до вимог п. 85.2 ст.85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Однак, в порушення вимог п. 85.2 ст. 85 ПК України позивачем жодного документу на вимогу контролюючого органу надано не було.
Відповідно до п. 44.6 ст. 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в пункті 86.7 статті 86 цього Кодексу, платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
У судовому засіданні, яке відбулось 01.07.2021, представник позивача надав до суду  Звіт про оцінку майна від 02.06.2021.
У судовому засіданні 08.07.2021, представник позивача надав до суду  матеріали щодо обліку пального у ТОВ «ЛАН».
Проте, судом враховується той факт, що під час проведення перевірки позивачем на вимогу контролюючого органу витребуваних документів на запит не надано.
Відповідно до частини 2 статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджувати іншими засобами доказування.
Відтак, суд не може брати до уваги документи, надані платником податків до матеріалів справи на підтвердження доводів про неправомірність прийнятого щодо нього за результатам перевірки рішення, які не були надані під час перевірки або протягом п`яти робочі днів з дня, наступного за днем отримання акта перевірки, оскільки ці документи і відповідають вимозі щодо допустимості доказів у адміністративній справі.
Колегія суддів вважає хибними доводи апеляційної скарги про те, що до перевірки позивачем було надано цілий ряд документів, а отже висновок відповідача про порушення позивачем вимог п. 85.2 ст. 85 ПК України є неправомірним, з огляду на наступне. 
Так, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що позивачем до перевірки були надані такі документи: протокол загальних зборів засновників ТОВ «ЛАН»; наказ про призначення директора; договір купівлі-продажу частини активів; договір купівлі-продажу нежилих приміщень, про що зазначено в акті перевірки.
Отже, документи, що стосуються саме предмету перевірки, та які були запитані у позивача, надані до перевірки не були.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції ввжає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність  правових підстав для задоволення вимог заявленого позову і в цій частині позовних вимог.
Отже, з урахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на підставі встановлених під час проведення фактичної перевірки порушень законодавства, які зафіксовані належним чином в акті перевірки № 486/20/02/РРО/31787016 від 24.09.2020,  контролюючим органом були правомірно прийняті податкові повідомлення-рішення № 00005370710 від 19.10.2020 року та  № 00005410710 від 19.10.2020 року, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для їх скасування та задоволення позовних вимог. 
Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Відповідачем в даній справі доведено правомірність і обґрунтованість прийнятих рішень.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Керуючись принципом верховенства права, гарантованим статтею 8 Конституції України та статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд на підставі статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021 року по справі № 520/3797/21 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Лан" залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2021 по справі                         № 520/3797/21 залишити без змін.
   
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	З.О. Кононенко    О.М. Мінаєва   	
Повний текст постанови складено  08.02.2022 року