П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
8 грудня  2021 року                                                                                         місто  Київ
                                                                                                                 справа № 372/106/21
                                                                                           провадження №22-ц/824/14747/2021
 
 Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Подивач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
сторони: 
позивач -    ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом  Савицькою Світланою Леонідівною,  
на  рішення  Обухівського   районного суду Київської області  від 10 серпня  2021  року, ухвалене у складі судді Висоцької Г.В., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У січні 2021 року  позивачка ОСОБА_1 звернулася  до суду з позовом  до відповідача  про поділ майна подружжя, в якому просила у порядку поділу спільного майна подружжя  стягнути з відповідача грошову компенсацію в сумі 750000 грн., що дорівнює вартості Ѕ частини квартири.
Позов обґрунтовано тим, що  під час перебування у шлюбі вони придбали  спірну квартиру за кредитні кошти. Перший внесок за вказану квартиру відповідач здійснив, як він вважав, за рахунок власних коштів. Після придбання вказаної квартири вони за спільні кошти здійснили поточний ремонт квартири, в тому числі відремонтували балкон, встановили кондиціонери, придбали всю необхідні побутову техніку,
Після трагедії, що сталася в сім`ї в 2015 році, у січні 2016 року позивачка з донькою переїхали проживати в м.Київ, а чоловік залишився проживати у спірній квартирі.
25 жовтня 2016 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб  між подружжям був розірваний.
Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16 квітня 2018 року з відповідача стягнуті аліменти у  твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. на утримання малолітньої дитини.
В травні 2020 року вона дізналася, що  відповідач відчужив спірну квартиру 10 грудня 2019 року.
У зв`язку з тим, що відповідач відчужив квартиру без її згоди, як другого подружжя,  просила стягнути з відповідача грошову компенсацію.
У квітні 2021 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в який просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь Ѕ частину вартості автомобіля марки Мицубиши Аутлендор в сумі 168669 грн. 50 коп. Позов обґрунтовано тим, що під час перебування у шлюбі  у грудні 2015 року  вони придбали автомобіль, який у червні 2017 року був проданий відповідачкою без його згоди. Ринкова вартість зазначеного автомобіля складає 337338 грн.93 коп.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2021 року  в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 168669 грн. 50 коп. грошової компенсації за Ѕ частину вартості автомобіля.
Не погоджуючись з таким рішенням,  представник ОСОБА_1 - адвокат Савицька С.Л. подала апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.
 В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним, його висновки не відповідають обставинам справи, а також судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. 
Зокрема, посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , придбавалась для потреб сім`ї зі згоди позивачки, що підтверджується договором купівлі-продажу від 3 квітня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. Із заяви позивачки про згоду на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири вбачається, що  позивачка надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на купівлю квартири, зазначивши при цьому, що підтверджує, що укладення такого договору відповідає її дійсному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї. Отже, спірна квартира набувалась сторонами для потреб сім`ї, що дає стверджувати, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, і на її відчуження відповідач мав отримати згоду дружини, чого здійснено не було.
Позивачка вважає, що висновок суду про те, що вона заявою від 03 квітня 2012  року визнала правовий статус спірної квартири як особисту власність відповідача, є неправомірним та таким, що суперечить вимогам матеріального права.
 Зазначає, що суд не врахував ту обставину, що вартість спірної квартири становила 82931,12 доларів США. Продавець квартири ОСОБА_3 взяв в ПАТ «Сведбанк» грошові кошти в кредит для придбання спірної квартири із передачею в іпотеку банку. Після часткового погашення ОСОБА_4 кредиту, ОСОБА_2 прийняв на себе залишок вказаного кредиту за згодою позивачки, з метою набуття права власності на спірну квартиру в інтересах сім`ї.
У зв`язку  з тим, що відповідач відчужив без згоди позивачки спірну квартиру, що є спільною сумісною власністю подружжя, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація вартості Ѕ частини квартири, виходячи із її дійсної ринкової вартості.
Вказує, що відсутні підстави до задоволення зустрічного позову, оскільки відповідно до умов договору купівлі-продажу спірного автомобіля, відповідач продав позивачці вказаний автомобіль. Фактично у такий спосіб сторони вирішили долю спірного автомобіля ще під час перебування у шлюбі: чоловік відчужив вказаний автомобіль дружині, тим самим передав його в її особисту власність. У зв`язку з цим, подальші дії щодо перереєстрації автомобіля не потребували згоди відповідача. Той факт, що відповідач діяв за дорученням в інтересах іншої особи, спростовуються договором купівлі-продажу автомобіля від 29 грудня 2015 року, у якому зазначено, що продавцем є ОСОБА_2 , а отже висновок суду про те, що ОСОБА_2 діяв як представник за дорученням, а не як власник майна, є необґрунтованим.
Безпідставним також є твердження суду, що представник позивачки не заперечувала визначену відповідачем оцінку спірного автомобіля. Представник позивача заперечувала проти задоволення зустрічного позову з підстав невизнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю. Оцінка старого автомобіля за ціною 337 338,93 грн є безпідставною та не відповідає принципу пропорційності.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат  Неупокоєва Н.К. просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Савицька С.Л. апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Неупокоєва Н.К. проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Шкоріної О.І., пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з квітня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
В шлюбі у них народилось двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
          25 жовтня 2016 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано.
3 квітня 2014 року ОСОБА_2 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири серії ВРР №496504, зареєстрованого в реєстрі за № 1238 приватним нотаріусом Мельник М.В., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Відповідно до п. 3 указаного договору, продаж спірної квартири вчиняється за ціною 520 431 грн, зазначену суму покупець, тобто ОСОБА_2 сплатив продавцю - ОСОБА_4 до підписання цього договору ( а.с. 52-53 т. 1).
Відповідно до заяви серії ВРР496505 від 03 квітня 2012 року, ОСОБА_7 повідомила, що гроші які витрачались її чоловіком ОСОБА_2 на придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є його особистою приватною власністю ( а.с. 54 т.1).
Згідно  з копією розписки ОСОБА_3 , вбачається, що ОСОБА_4 отримав в присутності свідків кошти саме від ОСОБА_2 
3 квітня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 , уклали договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору №2626/0608/71-011 від 24 червня 2008 р., відповідно до якого ОСОБА_2 прийняв на себе виконання  зобов`язань за вказаним кредитним договором, взятих ОСОБА_4 ( а.с.97-113 т. 1).
Відповідно до довідки від 26 листопада 2019 року, кредитний договір №2626/0608/71-011 від 24 червня 2008 р. припинив свою дію 22 листопада 2019 р., у зв`язку з повним виконанням позичальником ( ОСОБА_2 )  зобов`язань за кредитним договором ( а.с. 114 т. 1).
Звернувшись з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зазначала, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 була придбана в інтересах сім`ї під час перебування у шлюбі за кредитні кошти, а отже є спільним сумісним майном.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно із  ст. 264 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків. Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна - квартири, зокрема, волевиявлення ОСОБА_1 щодо правового статусу квартири було посвідчено приватним нотаріусом у її заяві про визнання коштів, витрачених на квартиру, особистою приватною власністю ОСОБА_2 . 
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що квартира не  набула статус спільного сумісного майна подружжя. Суд не вважав такими, що принципово змінюють підхід до вказаного питання, доводи сторони позивача про реєстрацію відповідної заяви дружини після укладення правочину, оскільки вказана заява складена в той самий день, як і правочин,  засвідчена тим  самим нотаріусом, у вказаній заяві чітко ідентифікований об`єкт нерухомого майна, на придбання якого витрачаються кошти, які є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .  Кошти сплачені за  кредитним договором ОСОБА_2 на користь ВАТ «Сведбанк» після укладення договору купівлі-продажу не є коштами, які складають ціну  квартири за договором купівлі-продажу, незважаючи на збереження іпотеки на спірну квартиру.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами. 
Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 року у справі №214/6174/15 зазначила, що у сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу  особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:  
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;    
2) майно,  набуте  нею,  ним  за  час шлюбу,  але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;    
3) майно,  набуте нею,  ним за час шлюбу,  але за кошти,  які належали їй, йому особисто.
У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19)
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
З нотаріальної заяви серії ВРР496505 від 03 квітня 2012 року вбачається, що ОСОБА_7 зафіксувала факт того, що гроші які витрачались її чоловіком ОСОБА_2 на придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є його особистою приватною власністю.
 
У постанові від 29 липня 2020 року у справі №727/7658/15-ц Верховний Суд зазначив, що підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків, а тому особа повинна належним чином цікавитися про зміст таких документів у поєднанні із можливими юридичними наслідками.
Заява  серії ВРР496505 від 03 квітня 2012 року, якою  ОСОБА_7 факт придбання спірної квартири за кошти, які є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 ,  ОСОБА_7 не відкликалась та факт її підписання останньою не оспорюється.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна.
Також колегія суддів погоджується і з висновком суду, що кошти, сплачені за договором про внесення змін і доповнень № 1 до Кредитного договору № 2626/0608/71-011 від 03 квітня 2012 року, ОСОБА_2 на користь ВАТ «Сведбанк» після укладення договору купівлі-продажу не є коштами, які складають ціну договору квартири за договором купівлі-продажу, незважаючи на збереження іпотеки на спірну квартиру, оскільки це не змінює суті відносин, що склалися між відповідачем та банком, і які є виключно кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 .
Будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 приймала участь власними коштами у кредитних зобов`язаннях ОСОБА_2 під час перебування з ним у шлюбі, щоб надавало їй право на  частку у цьому майні, відповідно до розміру внеску, останньою також не надано. 
Зважаючи на викладене, відсутні правові підстави вважати, що на спірну квартиру розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. 
Також у справі встановлено, що 29 грудня 2015 року продавець ОСОБА_2 передав у власність покупця ОСОБА_7 автомобіль Mitsubishi Outlander, легковий універсал-В,  перша реєстрація 13.07.2010 року, д.р.н. НОМЕР_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу № 481 (а.с. 167 т. 1).
Пунктом 1.2 Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 481 від 29 грудня 2015 року визначено, що транспортний засіб належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2   від 13.07.2010 року, виданого підрозділом МВС 1 ВРЕВ м. Хмельницький. 
У відповіді, наданій Сервісним центром ГСЦ МВС в м. Києві зазначено, що до 29 грудня 2015 року власником автомобіля Mitsubishi Outlander, легковий універсал-В, перша реєстрація 13 липня 2010 року, д.р.н. НОМЕР_1 , був громадянин ОСОБА_8 (а. с. 223 т. 1).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 червня 2017 року №6546/17/000916, ОСОБА_1 передала  у власність ОСОБА_9 автомобіль Mitsubishi Outlander, легковий універсал-В, д.р.н. НОМЕР_1 ( а.с.168-169 т. 1).
Звертаючись зі зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначав, що автомобіль Mitsubishi Outlander, легковий універсал-В, д.р.н. НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя. 08 листопада 2015 року ОСОБА_8 , власник спірного автомобіля, видав довіреність на продаж автомобіля на ім`я ОСОБА_10 , який в свою чергу, 23 грудня 2015 року здійснив передоручення, як на нього ( ОСОБА_2 ), так і на ОСОБА_7 задля можливості переоформлення даного автомобіля в м. Києві, оскільки власник автомобіля проживав у м. Хмельницький, де і був зареєстрований автомобіль. Вказував, що він ніколи не був власником спірного автомобіля, унаслідок чого не міг відчужити та передати його у особисту приватну власність ОСОБА_1 , оскільки він придбавався за спільні кошти сім`ї. Проте ОСОБА_1 відчужила його без його згоди, унаслідок чого він має право на компенсацію Ѕ частини автомобіля. 
Наведене ОСОБА_2 підтверджує договором купівлі-продажу транспортного засобу № 481 від 29 грудня 2015 року,  листом Сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві та Скороченими витягами з Єдиного реєстру довіреностей ( а.с.224-225,226 т.1).
 
Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що в договорі купівлі - продажу спірного автомобіля ОСОБА_2 діяв як представник за дорученням, а не як власник майна, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру довіреностей, що, в свою чергу, доводить, що транспортний засіб після 25 грудня 2012 року набув статус майна, що перебуває в спільній сумісній власності подружжя.
 Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи надані ОСОБА_2 докази на підтвердження зустрічного позову у їх сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірний автомобіль відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
З аналізу змісту наведеної норми можна дійти висновку, що при укладенні одним із подружжя договору відчуження об`єкту спільного майна, який  виходить за межі дрібного побутового правочину, зокрема, як у даному випадку - відчуження спільного автомобіля, має бути письмова згода другого з подружжя посвідчена нотаріально.
Даної правової позиції притримується Верховний суд (постанова №128/1761/15 від 15 листопада 2018 року).
Зазначаючи про те, що відповідач відчужила об`єкт спільного майна подружжя без його згоди, позивач обрав спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної йому частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України.
На підтвердження вартості спірного автомобіля ОСОБА_2 надав Акт №30/21 автотоварознавчого дослідження від 02 березня 2021 року, складений ФОП ОСОБА_11 , які має відповідне свідоцтво судового експерта, відповідно до якого середня ринкова спірного автомобіля марки станом 25 жовтня 2016 року складала 337 338,93 грн.  ( а.с.69-80 т. 1).
Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 , відповідач зазначала, що спірний автомобіль є її особистою приватною власністю, що спростовано вищевказаними доказами. 
Верховний Суд України у п. 19 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним  та поділ спільного майна подружжя», зазначив,  що  само  по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності  подружжя  на  майно,  набуте  за  час шлюбу.  Проте  розпорядження  таким  майном після розірвання шлюбу здійснюється  колишнім  подружжям  виключно  за  взаємною згодою відповідно  до  положень ЦК ( 435-15 ), оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном,  що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.
Згідно з ч. 1, 5, 6  ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Оцінюючи надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд апеляційної інстанції уважає, що ОСОБА_1 не довела, що спірний автомобіль є її особистою приватною власністю, унаслідок чого згода ОСОБА_2 на його відчуження не вимагалась. 
Отже, судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_1  порушила  майнові права ОСОБА_2 на належну йому частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, відчуживши це майно без згоди останнього та використала кошти на власні потреби, унаслідок чого права ОСОБА_2 підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відчужувача належної йому частки від вартості цього автомобіля.
При визначенні суми, яка підлягає компенсації - стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача, суд апеляційної інстанції  виходить з Акту №30/21 автотоварознавчого дослідження від 02 березня 2021 року, складений ФОП ОСОБА_11 , відповідно Ѕ частина складає 168 669,50  грн.
Вартість спірного автомобіля за вказаним Актом, ОСОБА_1 не спростувала  жодним належним доказом, іншої вартості не довела, з клопотанням про призначення судової автотоварознавчої експертизи не зверталась, тобто розпорядилась своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Судом першої інстанції належним чином, з дотриманням норм ст..ст. 263,264 ЦПК України розглянуто дану справу, дано вичерпну, мотивовану, обґрунтовану нормами матеріального права відповідь на кожний довід позивача, з яким погоджується суд апеляційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись  ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом  Савицькою Світланою Леонідівною,  залишити без задоволення.
 Рішення  Обухівського   районного суду Київської області  від 10 серпня  2021  року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена   23 грудня  2021 року.

 
Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна

 Судді                                                                                         Л.Д.Поливач                                                                                                   

                                                                                                    А.М.Стрижеус