КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
      Єдиний унікальний номер справи: 363/3240/21                       Головуючий у суді першої інстанції: Чірков Г.Є.
      Номер провадження: 22-ц/824/15092/2021                                 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
16 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П. 
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,
при секретарі Качалабі О.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Вишгородського відділу Державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо відмови зняти арешт з майна, - 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У Вишгородський районний суд Київської області звернувся ОСОБА_1 (далі - заявник, скаржник, апелянт) із скаргою про визнання неправомірною бездіяльності Вишгородського відділу Державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо відмови зняти арешт з земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,046 га. кадастровий номер 3221888802:38:137:6002, розташованої по АДРЕСА_1 , житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , 1/3 частки двокімнатної квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 , накладеного в рамках виконавчого провадження ВП № 3956671 постановою державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області                      Савіна О.О. про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 12 липня                 2007 року, номер запису про обтяження 17155397.
Вимоги скарги обґрунтовані тим, що йому стало відомо про те, що державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 3956671 накладено арешт на вищезазначене майно. Однак, завершивши виконавче провадження 01 листопада    2008 року, арешт з належного ОСОБА_1 майна державний виконавець не зняв.
У зв`язку із цим, заявник просив поновити йому строк для подання відповідної скарги, визнати неправомірною бездіяльність посадових осіб Вишгородського відділу Державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка виразилась у невжитті заходів щодо зняття арешту з його майна під час винесення виконавцем постанови про завершення виконавчого провадження, зобов`язати Вишгородський відділ Державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винести постанову про зняття арешту з майна ОСОБА_1 .
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, ОСОБА_1 просив ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2021 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу, учасники справи не скористались.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня 2021 року скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, ухвала Вишгородського районного суду Київської області від                   01 вересня 2021 року вказаним вимогам не відповідає, з огляду на наступне.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні скарги, Вишгородський районний суд Київської області свої висновки обґрунтовував тим, що   Вишгородський ВДВС не може зняти арешт у виконавчому провадженні ВП                       № 3956671, так як  матеріали самого провадження після 12 років його припинення є знищеними, в зв`язку з чим, винесення постанови про зняття арешту є неможливим, тому, належним способом захисту в даному випадку є скасування арешту майна боржника в судовому порядку через неможливість захисту прав особи в позасудовому порядку.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як вважає, що він не ґрунтується на вимогах закону.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У ч. 1 ст. 13 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Під час виконання судових рішень, сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Встановивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суд першої інстанції не врахував того, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від                     08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що Вишгородський районний суд Київської області дійшов передчасного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні скарги на бездіяльність Вишгородського відділу Державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо відмови зняти арешт з майна.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З урахуванням наведеного, апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Вишгородського районного суду Київської області від                       01 вересня  2021 року скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції, для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 01 вересня                2021 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 
Головуючий:                                                                                         О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                                       І.М. Білич

                                                                                                                                Т.А. Слюсар