СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року                             м. Харків                     Справа № 922/1690/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя  Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Ярітенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх. № 2984 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2021 у справі №922/1690/21, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Жигалкіним І.П., повний текст складено 06.09.2021,
за позовом фізичної особи ОСОБА_2 , м. Харків, 
до фізичної особи ОСОБА_1 , м. Харків, 
про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 26.08.2021 у справі №922/1690/21 позов задоволено в повному обсязі; стягнуто з Фізичної особи ОСОБА_1 на користь Фізичної особи ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 4749869,27 грн (основний борг – 4329125,00 грн; 3% річних в розмірі 76394,04 грн; інфляційні втрати в розмірі 344350,23 грн), а також суму судових витрат у розмірі 71338,50 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2021 у справі №922/1690/21 та відмовити позивачу в задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх. № 2984 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2021 у справі №922/1690/21; призначено розгляд справи на 25.11.2021. Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 17.11.2021, для подання заяв, клопотань тощо – до 19.11.2021.
18.11.2021 до Східного апеляційного господарського суду засобами поштового зв`язку від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 13406), в якому позивач заперечує проти доводів апелянта, просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін. В обґрунтування своєї правової позиції посилається, зокрема, на те, що місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог, зазначивши про те, що наявність спору про право цивільне виключає можливість застосування заявленого відповідачем інституту зарахування зустрічних однорідних вимог за статтею 601 ЦК України, оскільки строки виконання зобов`язань за договором позики не є безспірними. 
До того ж, на підтвердження обставин щодо ненастання строку повернення позики позивач з посиланням на приписи статей 80, 269 ГПК України просить поновити строк на подання доказів та долучити їх до матеріалів справи, а саме: копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 42021102070000117 від 15.06.2021; копії клопотання ОСОБА_2 про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 42021102070000117 від 15.06.2021; копії клопотання до Подільської окружної прокуратури м. Києва про видачу документів та розголошення таємниці слідства від 07.10.2021; копії відповіді заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва від 11.10.2021; копії додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики від 30.08.2017; копії запиту ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ; оригіналу заяви свідка ОСОБА_3 (т.2, а.с. 66-79).
25.11.2021 до суду апеляційної інстанції від представника відповідача адвоката Бородіна Т.В. надійшло клопотання про залучення третьої особи на стороні відповідача (вх. № 13676), в якому заявник просить залучити ТОВ "Луцька аграрна компанія" до участі у справі №922/1690/21 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що у відзиві на апеляційну скаргу позивач надає нові докази та повідомляє нові обставини, які стосуються та можуть бути спростовані лише ТОВ "Луцька аграрна компанія", а саме щодо існування та підписання додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики від 30.08.2019. Вважає, що рішення по даній справі може вплинути на права та обов`язки ТОВ "Луцька аграрна компанія", у разі якщо суд дійде висновку про те, що не настав строк виконання зобов`язань за договором позики, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ "Луцька аграрна компанія". 
Також, 25.11.2021 до апеляційного господарського суду від представника відповідача адвоката Бородіна Т.В. надійшло клопотання про відмову в долученні доказів (вх. № 13677), в якому просить з урахуванням вимог частини 3 статті 269 ГПК України не приймати надані позивачем копію додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики від 30.08.2017 та заяву свідка ОСОБА_3 від 13.10.2021 у справі № 922/1690/21, зазначивши про те, що позивачем не доведено неможливості отримання цих доказів під час розгляду справи судом першої інстанції. 
Водночас, представник відповідача звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про витребування оригіналу додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики від 30.08.2017, укладеної між ТОВ "Луцька аграрна компанія" та ОСОБА_2 , яка за інформацією позивача міститься в матеріалах кримінального провадження, та про відмову в долученні копії цієї угоди до надання її оригіналу (вх. № 13678), оскільки відповідач ставить під сумнів відповідність наданої копії додаткової угоди, вважає її підробленою. 
Крім того, представник відповідача заявив клопотання про виклик свідка ОСОБА_3 для допиту в судовому засіданні у відповідності до вимог частини 1 статті 89 ГПК України (вх. №13679), яке мотивоване тим, що показання свідка ОСОБА_3 , викладені в заяві від 13.10.2021, документально не підтверджені та суперечать матеріалам справи.
Разом з тим, від представника відповідача надійшло клопотання про недопустимість в якості доказу показань свідка ОСОБА_3 щодо факту укладення додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики від 30.08.2017 та зазначеного ним строку повернення позики (вх. № 13680). В обґрунтування наведеного клопотання зазначає про те, що факт укладення додаткової угоди до договору позики не може встановлюватись на підставі показань свідка, а підтверджується виключно умовами договору із внесеними до нього у передбаченому порядку змінами. 
Водночас, 25.11.2021 до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від представника позивача про витребування доказів (вх. № 13693), в якому заявник просить витребувати у Подільської окружної прокуратури міста Києва оригінал додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики від 30.08.2017, укладеного між ТОВ "Луцька аграрна компанія" та ОСОБА_2 , що знаходиться в матеріалах кримінального провадження №42021102070000117 від 15.06.2021 для огляду в судовому засіданні з наступним повернення цих оригіналів особі, яка їх подала.  
Також, 25.11.2021 від представника позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ "Луцька аграрна компанія" (вх. № 13694), яке обґрунтовано необхідністю визначення кінцевого строку виконання зобов`язань за договором позики від 30.08.2017, укладеного між ТОВ "Луцька аграрна компанія" та ОСОБА_2 , в якому відповідач набув право часткової вимоги до позивача. 
Судове засідання Східного апеляційного господарського суду 25.11.2021 розпочалось за участю представників сторін. Присутні представники відповідача заперечили проти заявленого позивачем клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення їх до матеріалів справи, підтримали заявлені клопотання відповідача (про залучення третьої особи на стороні відповідача (вх. № 13676), про відмову в долученні доказів (вх. № 13677), про витребування оригіналу додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики від 30.08.2017 (вх. № 13678); про виклик свідка для допиту в судовому засіданні (вх. №13679); про недопустимість в якості доказу показань свідка ОСОБА_3 (вх. № 13680)), а також надали пояснення щодо обставин даної справи, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги. 
Представник позивача підтримав заявлені клопотання (про поновлення строку на подання доказів та долучення їх до матеріалів справи (вх. № 13406), про витребування доказів (вх. № 13693), про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ "Луцька аграрна компанія" (вх. № 13694)); надав пояснення щодо обставин даної справи, заперечивши проти доводів апеляційних скарги.
Колегія суддів дійшла висновку про неможливість вирішення заявлених клопотань в даному судовому засіданні, та як наслідок закінчення розгляду справи, у зв`язку з чим в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 25.11.2021 відповідно до вимог частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 10.12.2021 до 10:00 год.
Судове засідання Східного апеляційного господарського суду 10.12.2021 розпочалось за участю представників сторін.
Розглянувши клопотання позивача, викладене у відзиві на апеляційну скаргу, про поновлення строку на подання доказів та долучення їх до матеріалів справи (вх. № 13406), колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, виходячи з такого. 
Відповідно до частини 2, 3 статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. (ч.ч. 4, 5 ст. 80 ГПК України). 
Відповідно до частини 1, 2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та (одночасно) перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно із частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази про неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Таким чином, надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції, без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, буде вважатися порушенням положень статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України.
Наведені положення Господарського процесуального кодексу України пов`язують вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням критеріїв: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи". При цьому тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів.
Подібна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14, від 01.07.2021 у справі № 46/603.
Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача). Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
При цьому, за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Так, позивач подав до суду апеляційної інстанції копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 42021102070000117 від 15.06.2021; копію клопотання ОСОБА_2 про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 42021102070000117 від 15.06.2021; копію клопотання до Подільської окружної прокуратури м. Києва про видачу документів та розголошення таємниці слідства від 07.10.2021; копію відповіді заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва від 11.10.2021; копію додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики від 30.08.2017; копію запиту ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ; оригінал заяви свідка ОСОБА_3 .
Тобто, надані позивачем докази стосуються саме обставин щодо укладення додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики від 30.08.2017, неподання якої до суду першої інстанції позивач обґрунтовує тим, що на час розгляду справи в нього був відсутній примірник цієї угоди. 
Проте, наведене позивачем обґрунтування не спростовує той факт, що позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції не зазначались обставини щодо укладення додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики від 30.08.2017 та жодним чином не повідомлялось суду про об`єктивну неможливість подання цього доказу. До того ж, заявником не наведено обставин щодо неможливості подання до суду першої інстанції заяви свідка з приводу укладення цієї додаткової угоди між позивачем та ТОВ "Луцька аграрна компанія". 
Суд апеляційної інстанції вважає, що посилання позивача на відсутність в його розпорядженні примірника зазначеної додаткової угоди під час розгляду справи в першій інстанції, не є об`єктивною причиною його неподання у розумінні приписів частини 3 статті 269 ГПК України. Водночас, прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Заявником не наведено жодної причини об`єктивної неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції та норми, яка б забороняла йому вчиняти такі дії, що виключає процесуальні підстави для дослідження його апеляційним судом у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.
Оскільки позивач вказані документи до суду першої інстанції не надав, зокрема, при подачі відповіді на відзив на позовну заяву, а зазначені ним причини про неподання до суду першої інстанції цих доказів не свідчать про наявність обставин, що об`єктивно не залежали від нього, адже додаткова угода підписана позивачем, і він був обізнаний про її існування в суді першої інстанції, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття цього доказу згідно зі статтею 269 ГПК України.
Щодо клопотання позивача та відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ "Луцька аграрна компанія" (вх. № 13694 від 25.11.2021, вх. № 13676 від 25.11.2021), судова колегія зазначає таке.
Статтею 113 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
За змістом статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
У відповідності до частини 1-4 статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 у цій справі встановлений сторонам строк до 19.11.2021 для подання заяв, клопотань (т.2, а.с.45-46).
Вказана ухвала отримана позивачем 29.10.2021, що вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення. Водночас, поштові відправлення (зокрема, ухвала суду апеляційної інстанції від 27.10.2021) надіслані на адресу відповідача та його представника, які повідомлені суду, проте 03.11.2021 та 04.11.2021 повернуто відділенням поштового зв`язку з відмітками АТ "Укрпошта": "адресат відсутній за вказаною адресою", що відповідно до положень пункту 4 частини 6 статті 242 ГПК України свідчить про вручення судового рішення. Також, матеріали справи свідчать про ознайомлення представника відповідача з матеріалами даної справи. Відтак, у сторін було достатньо часу для надання заяв і клопотань (т.2, а.с. 42-57).
Враховуючи, що клопотання про залучення до участі у справі третьої особи подано сторонами до суду апеляційної інстанції 25.11.2021, тобто з пропуском строку, встановленого ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.10.2021, і заявниками не доведено поважності причин пропуску процесуального строку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення вказаного клопотання без розгляду на підставі частини 2 статті 118 ГПК України, однак з долученням до матеріалів справи.
Щодо клопотання позивача про витребування доказів (вх. № 13693 від 25.11.2021), суд апеляційної інстанції, розглянувши вказане клопотання, дійшов висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.
Порядок витребування доказів встановлений статтею 81 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 1 вказаної статті передбачено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання (ч.2 ст. 81 ГПК України).
Разом з цим, клопотання про витребування доказів зазначеним вимогам не відповідає.
В матеріалах справи відсутні докази вжиття позивачем заходів для отримання відповідних документів та представником позивача не надано доказів неспроможності самостійно отримати такі докази або ж звернення до суду першої інстанції з відповідним клопотанням, з огляду на те, що позивач є стороною цієї додаткової угоди та був обізнаний про її наявність.  
До того ж, з урахуванням вимог статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для долучення до матеріалів справи копії додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики б/н від 26.12.2019, що свідчить про подальший розгляд справи без урахування такої угоди, що також виключає наявність підстав для витребування оригіналу цього доказу. 
Щодо заявлених відповідачем клопотань про відмову в долученні доказів (вх. № 13677 від 25.11.2021), про витребування оригіналу додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики від 30.08.2017, укладеної між ТОВ "Луцька аграрна компанія" та ОСОБА_2 (вх. № 13678 від 25.11.2021), про виклик свідка ОСОБА_3 для допиту в судовому засіданні у відповідності до вимог частини 1 статті 89 ГПК України (вх. №13679 від 25.11.2021), про недопустимість в якості доказу показань свідка ОСОБА_3 (вх. № 13680 від 25.11.2021), то вказані клопотання фактично спрямовані на заперечення факту укладення додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики б/н від 26.12.2019 та заявлені задля можливого спростування такої обставини.
Проте, враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку у відповідності до приписів статей 80, 269 ГПК України про відсутність правових підстав для прийняття в якості доказів, зокрема, копії додаткової угоди від 26.12.2019 до договору позики та оригіналу заяви свідка ОСОБА_3 від 13.10.2021 (щодо обставин укладення цієї угоди), то вищевказані клопотання відповідача також не підлягають задоволенню. 
Присутній в судовому засіданні 10.12.2021 представник відповідача адвокат Нестеренко С.О., з урахуванням відмови суду апеляційної інстанції у задоволенні заявлених відповідачем клопотань, надав додаткові пояснення щодо обставин даної справи. 
В свою чергу, представник відповідача адвокат Бородін Т.В. заявив усне клопотання про необхідність надання часу для долучення до матеріалів даної справи копії ухвали Дзержинського районного суду від 10.09.2021 у справі № 638/11819/21 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті ОСОБА_2 , оскільки така ухвала стосується питання щодо зарахування грошових коштів. До того ж, представник відповідача адвокат Нестеренко С.О. також зазначив про необхідність оголошення перерви у розгляді справи задля надання належним чином оформленого примірника вищезазначеної ухвали суду, оскільки така ухвала унеможливлює добровільне виконання відповідачем рішення суду про стягнення грошових коштів. 
Судова колегія, розглянувши вказане клопотання, дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на недоведеність заявником необхідності дослідження таких доказів з урахуванням конкретних обставин даної справи, та з огляду на відсутність підстав для прийняття цього доказу згідно зі статтею 269 ГПК України.
Крім того, відкладення розгляду справи є правом суду, основною передумовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Проте, заявниками не наведено суду доводів, що унеможливлюють розглянути апеляційну скаргу відповідача на рішення суду. 
Водночас, представником відповідача заявлено клопотання щодо необхідності надання часу для підготовки до судових дебатів та вирішення який з представників відповідача буде виступати в судових дебатах, у зв`язку з чим в судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 10.12.2021 відповідно до вимог частини 2 статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 10.12.2021 до 15:00 год.
Після оголошеної перерви представники відповідача заявили клопотання про відкладення розгляду справи задля з`ясування питання щодо реквізитів рахунку, на який слід сплачувати заборгованість у разі якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку про правомірність задоволення позовних вимог. Проте вказане клопотання залишено судом апеляційної інстанції без задоволення з огляду на те, що в даному випадку здійснюється апеляційний перегляд ухваленого судом першої інстанції рішення про задоволення позову та заявниками не доведено неможливості закінчення розгляду апеляційної скарги без з`ясування цього питання на стадії апеляційного оскарження.
Присутній представник відповідача адвокат Бородін Т.В. надав пояснення щодо обставин справи, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача задовольнити, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення місцевого господарського суду, просив суд апеляційної інстанції залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення. 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.
З матеріалів справи вбачається, що 13.08.2020 між ОСОБА_2 (позивач/продавець) та ОСОБА_1 (відповідачем/покупцем) укладено договір купівлі-продажу частки у статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" (далі – договір) (т.1, а.с. 8). 
Відповідно до умов пунктів 1, 2 цього договору продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняв у власність частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами", статутний капітал якого складає 14675000,00 грн та зобов`язався сплатити за неї належну грошову суму згідно з умовами даного договору. Частка, що відчужується продавцем, становить 29,5 %, номінальна вартість якої складає 4329125,00грн. Частка, що відчужується, сплачена продавцем повністю та належить йому на праві власності, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Пунктами 3, 4 договору встановлено, що продаж здійснюється за ціною 4 329 125 грн, а покупець проводить повний розрахунок з продавцем протягом 30 календарних днів з дня підписання цього договору. 
Даний договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по цьому договору. Після укладення даного договору до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань повинні бути внесені відповідні зміни, оформлені у встановленому чинним законодавством порядку (п. 8 договору).
Право власності покупця на частку, зазначену в пункті 2 даного договору, виникає з моменту підписання договору з необхідністю подальшої державної реєстрації змін до відомостей про товариства (п. 9 договору). 
Відповідно до акту приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" від 13.08.2020,  посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хомою О.В., ОСОБА_2 передав належну йому на праві власності частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами", яка складає 29,5% статутного капіталу Товариства, що у грошовому вигляді становить 4329125,00 грн, а ОСОБА_1 прийняв цю частку (т.1, а.с. 7). 
Цей акт складено для проведення державної реєстрації змін до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" (ідентифікаційний код юридичної особи 37094052) у переліку засновників (учасників) юридичної особи, у тому числі частки кожного із засновників (учасників), зазначено ОСОБА_1 , розмір внеску до статутного фонду (грн):4329125,00грн; відсоток частки статутного капіталу в юридичній особі або відсоток права голосу в юридичній особі: 29,5 (т.1, а.с. 5). 
Як встановлено судом першої інстанції, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" у передбачений договором строк не сплатив. Вказані обставини не заперечується відповідачем. 
У травні 2021 позивач - ОСОБА_2 , звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 4329125,00грн основного боргу, 3% річних в розмірі 76394,04 грн та збитків від інфляції в розмірі 344 350,23грн (т.1, а.с. 1-3). 
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем за договором купівлі-продажу від 13.08.2020 зобов`язання з оплати переданої йому у власність частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" (код ЄДРПОУ 37094052), що є порушенням умов договору, з посиланням на ст.ст.11, 15, 16, 202, 509, 526, 610, 625, 626, 655, 656 Цивільного кодексу України.
У відзиві відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, просив суд  відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (вх. № 14954 від 25.06.2021). В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на обставини щодо відсутності заборгованості перед ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу частки у статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" від 13.08.2020, з огляду на припинення грошових зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі статті 601 ЦК України (т.1, а.с. 34-37).
За твердженням відповідача, заборгованість позивача перед відповідачем утворилась на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцька аграрна компанія" (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор), відповідно до умов розділу 1 якого первісний кредитор відступив новому кредитору, а новий кредитор набув право часткової вимоги грошових коштів, належне первісному кредитору, і стає частковим кредитором за договором позики б/н від 30.08.2017 (далі – основний договір), укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_2 (боржник).
За умовами пунктів 1.2, 1.3 цього договору загальна сума заборгованості боржника перед первісним кредитором за договором позики від 30.08.2017 б/н становить 25374278,98 грн, що є основним боргом (сума неповерненої позики) та не включає в себе суму нарахованих штрафних санкцій (пеня, інфляційні нарахування, три відсотки річних); за цим договором новий кредитор набуває право вимагати від боржника часткового виконання зобов`язань за основним договором, а саме: право грошової вимоги з повернення частини позики у сумі 5000000,00 грн.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора за основним договором в обсязі повернення боржником частини отриманої позики у сумі 5000000,00 грн, на умовах, що існували на момент підписання основного договору, а також ті права, які виникатимуть із основного договору в майбутньому пропорційно до зазначеної частини позики (п.1.5 договору).  
Розділом 2 цього договору передбачено, що первісний кредитор відступає право часткової вимоги за основним договором на платній основі. Згідно з відступленням права часткової вимоги за цим договором новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у сумі 5000000,00 грн шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок первісного кредитора. Новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у сумі 5000000,00 грн не пізніше 28.04.2022, на банківський рахунок первісного кредитора.
Так, відповідно до пункту 3.1 договору в момент підписання цього договору первісний кредитор передає новому кредитору належним чином посвідчені копію договору позики б/н від 30.08.2017, копію додаткової угоди №1 від 30.11.2018 до договору позику  б/н від 30.08.2017, копію додаткової угоди №2 від 01.10.2018 до договору позику б/н від 30.08.2017, копію додаткової угоди №2 від 25.09.2019 до договору позику б/н від 30.08.2017, копію виписки по особовому рахунку первісного кредитора за 29.08.2019, оригінал платіжного доручення №403 від 04.09.2017 з відміткою банку, оригінал платіжного доручення № 4 від 04.09.2017 з відміткою банку.
Первісний кредитор зобов`язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за цим договором шляхом поштового надсилання боржнику екземпляру цього договору або іншим способом (п. 3.3 договору). 
Цей договір набуває чинності з моменту його підписання (п.5.1 договору).
До того ж, у пункті 5.6 договору передбачено, що первісний кредитор не отримує за вказаним договором жодних фінансових послуг, а новий кредитор не отримує жодної плати, пов`язаної із наданням будь-яких послуг за договором, та не здійснює фінансування на користь первісного кредитора під вказане відступлення. Цей договір за своєю правовою природою, за своїм змістом, суттю, суб`єктним складом не є договором факторингу, а розмір грошової вимоги, відступленої за цим договором, дорівнює договірній ціні її відступлення. 
Згідно наявного в матеріалах справи повідомлення вих. № 418 від 05.05.2021 ТОВ "Луцька аграрна компанія" повідомило ОСОБА_2 про відступлення права часткової вимоги за договором позики б/н від 30.08.2017 на суму 5000000,00 грн новому кредитору – ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1 (т.1, а.с. 49-50). 
Також відповідачем до відзиву додано такі документи:
- копію договору позики б/н від 30.08.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцька аграрна компанія" (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), за умовами пунктів 1, 2 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 27 820 000 грн, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 31.12.2018 (т.1, а.с.42); 
- копію додаткової угоди №1 від 30.11.2018 до договору позику б/н від 30.08.2017, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцька аграрна компанія" (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти пункт 2 договору в новій редакції та встановили граничний строк з повернення позики до 31.12.2020 (т.1, а.с. 43); 
- копії платіжного доручення від 04.09.2017 №403 на суму 16.000.000 грн; платіжного доручення №4 від 04.09.2017 на суму 11.820.000 грн, де вказано призначення платежу - згідно дог. позики б/н від 30.08.2017, платником якого визначено – ТОВ "Луцька аграрна компанія", а отримувачем визначено ОСОБА_2 (т.1, а.с. 44-45);
- копію виписки по особовим рахункам ТОВ "Луцька аграрна компанія" за 29.08.2019, з якої вбачається, що ОСОБА_2 повернуто позику згідно договору б/н від 30.08.2017 на суму 2 445 721.02 грн (т.1, а.с. 46). 
На підтвердження факту повного розрахунку відповідачем за договором про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1 до матеріалів справи додано копію платіжного доручення від 13.07.2021 № 1 на суму 5000000,00 грн (т.1, а.с.123-124). Тобто, оплата відповідачем за цим договором відбулась під час розгляду справи судом першої інстанції, що не суперечить умовам укладеного договору про відступлення права вимоги.
За таких обставин, відповідач у відзиві посилається на те, що на підставі статті 601 Цивільного кодексу України, заявою від 03.05.2021 він повідомив позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: погашення грошової вимоги позивача до відповідача про сплату 4329125,00 грн, яка виникла на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" від 13.08.2020, за рахунок частини грошової вимоги (4329125,00 грн) відповідача до позивача, яка виникла на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1 (т.1, а.с. 52-53).
Також було повідомлено, що в результаті зарахування зустрічних однорідних вимог заборгованість позивача перед відповідачем за договором про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1 становить 670 875,00 грн; зобов`язання позивача про сплату (повернення позики) у сумі 4329125,00 грн перед відповідачем припинено зарахуванням. Разом з цим, відповідач вимагав негайно сплатити заборгованість за договором про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1 у сумі 670 875,00 грн.
Вказана заява від 03.05.2021 з копією договору про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1 надіслано позивачу представником відповідача - адвокатом Бородіним Т.В., цінним поштовим листом з описом вкладень у цінний лист від 07.05.2021 №6105246708523, який отриманий позивачем 11.05.2021.
В подальшому, додатковою заявою від 10.06.2021 відповідач заявив (повідомив) позивачу про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: погашення грошової вимоги позивача до відповідача про сплату 3% річних у сумі 76394,04грн та 344350,23 грн інфляційних втрат. Також, повідомлено, що заборгованість позивача перед відповідачем за договором позики б/н від 30.08.2017, відповідно до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1 становить 250130,73 грн. Вказана заява надіслана позивачу засобами поштового зв`язку з описом вкладень у цінний лист 24.06.2021 №6105246960710, який отриманий позивачем 25.06.2021 (т.1, а.с.55-57).
В свою чергу, позивач у відповіді на відзив (вх. № 16333 від 13.07.2021) заперечив проти проведення відповідачем зарахування зустрічних однорідних вимог та зазначив про неможливість такого зарахування, посилаючись на відсутність безспірних грошових зобов`язань, строк виконання яких настав, перед ТОВ "Луцька аграрна компанія", які могли бути відступлені ОСОБА_1 . Зокрема, позивач зазначив про те, що в Дзержинському районному суді м. Харкова розглядається позовна заява ТОВ "Луцька аграрна компанія" до ОСОБА_4 про стягнення частини заборгованості за договором позики б/н від 30.08.2017 (справа №638/16545/20). Проте, в межах тієї справи позивачем не визнаються позовні вимоги та заявлено зустрічний позов про визнання недійсним договору позики б/н від 30.08.2017, на який посилається відповідач у своєму відзиві (т.1, а.с.93-96). 
Позивач зазначив про відсутність в його розпорядженні аутентичного договору позики, який було укладено в одному екземплярі та знаходився у ТОВ "Луцька аграрна компанія", єдиним бенефіціарним власником якого позивач був до 2020 року. Однак, посилаючись на те, що строк повернення позики, за договором позики б/н від 30.08.2017 із ТОВ "Луцька аграрна компанія", був встановлений за взаємною згодою сторін спочатку до 31.12.2032, а потім додатковою угодою строк дії було скорочено до 31.12.2030, позивач вказує на те, що надані до матеріалів справ (у тому числі до Дзержинського районного суду м. Харкова, Господарського суду Харківської області) копії примірників договору позики та додаткової угоди до нього є підробленими документами. 
Заперечуючи проти доводів позивача про невідповідність доданих до матеріалів справи примірників договору позики б/н від 30.08.2017 та додаткової угоди №1 від 30.11.2018, відповідач звертає увагу на висновок експерта від 24.02.2021 №3108 (а.с. 75-85), який на його думку підтверджує факт підписання договору позики та додаткової угоди до нього саме позивачем.
Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач звернувся до місцевого господарського суду із заявою (вх. № 17161 від 22.07.2021) про призначення судової почеркознавчої експертизи задля вирішення питання щодо виконання підпису позивачем на договорі позики б/н від 30.08.2017, додаткової угоди до нього № 1 від 30.11.2018 та спростування тверджень позивача щодо підроблення наданих відповідачем документів (т.1, а.с.148).
Судом першої інстанції в ухвалі від 22.07.2021 відмовлено у задоволенні цієї заяви з підстав недоведеності позивачем підстав для призначення судової експертизи в даній справі та враховуючи наявний в матеріалах справи висновок експерта № 3108 від 24.02.2021 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С.Бокаріуса" з цього самого питання, яке просить заявник поставити на вирішення експертам в наданій заяві (т.1, а.с. 154-155).
22.07.2021 від ТОВ "Луцька аграрна компанія" надійшла заява (вх. № 17086) про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, яку ухвалою суду від 22.07.2021 повернуто заявнику без розгляду, як таку, що подана без додержання вимог процесуального закону щодо повідомлення інших учасників справи (т.1, а.с. 144-147).
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.08.2021 залишено без розгляду заяву (вх. № 19419 від 18.08.2021) представника Фізичної особи ОСОБА_1 адвоката Анікіної Катерини Євгенівни про відвід судді на підставі частини третьої статті 43 ГПК України та частини 2 статті 118 ГПК України, судом також було визнано заявлений відвід зловживанням процесуальними правами.
26.08.2021 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване судове рішення про задоволення позову (т.1, а.с. 238-245).
Вказане рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що матеріалами справи підтверджується неналежне виконання відповідачем договору купівлі-продажу частки у статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" від 13.08.2020 в частині розрахунку за частку Товариства у розмірі 29,5%, номінальна вартість якої складає 4329125,00 грн. Водночас, в частині заперечень відповідача щодо наявності підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що зарахування таких вимог згідно заяви відповідача від 03.05.2021 на суму 4329125,00 грн не відбулось, а тому, виходячи з умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 13.08.2020, положень статті 692 ЦК України, відповідач зобов`язаний здійснити повну оплату вартості частки у статутному (складеному) капіталі та сплатити позивачу грошову суму у розмірі 4329125,00 грн. Крім того, місцевий господарський суд, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, зазначив про їх арифметичну вірність. За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не погоджується із зазначеним рішенням суду, вважає його незаконним, необґрунтованим, винесеним з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідності висновків викладених у оскаржуваному рішенні обставинам справи, позиціям Верховного Суду. 
Так, за твердженням апелянта, судом першої інстанції під час вирішення справи неправильно застосовано висновки Верховного Суду, зокрема, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 910/1116/19; заяви ОСОБА_1 про зарахування зустрічних однорідних вимог не оскаржувались та на момент ухвалення оскаржуваного рішення були дійсними, а отже такі заяви створили юридичні наслідки, права та обов`язки для сторін; відповідачем доведено належними та допустимими доказами «прозорість» вимог, які зараховано, існування простроченого грошового зобов`язання позивача перед відповідачем, зокрема, висновком судової почеркознавчої експертизи від 24.02.2021 №3108, який протиправно залишено судом поза увагою. 
Крім того, відповідач обґрунтовує свою апеляційну скаргу обставинами, що заявлений судді Жигалкіну І.П. відвід від 18.08.2021 був вмотивований та обґрунтований, а тому просить суд апеляційної інстанції надати правову оцінку діям судді Жигалкіна І.П. відносно заявленого відводу та скасувати оскаржуване рішення також на підставі пункту 2 частини 3 статті 277 ГПК України, яка є самостійною підставою для скасування судового рішення. 
Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.
Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 4329125,00грн основного боргу за договором купівлі-продажу частки у статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" від 13.08.2021, а також нарахованих на підставі статті 625 ЦК України 3% річних в розмірі 76394,04 грн, інфляційних втрат у розмірі 344 350,23грн
Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до положень статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України встановлено обов`язковість виконання договору сторонами.
З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору купівлі-продажу частки у статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" від 13.08.2021, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються, насамперед, положеннями § 3 глави 54 Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України).
Відповідно до частини першої, другої статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Частина перша статті 689 ЦК України встановлює, що покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
За правилами статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. 
При цьому, положення частини 7 статті 193 ГК України і статті 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору продавець бере на себе обов`язок передати у власність покупця певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу набуває право вимагати від продавця передачі товару та зобов`язаний здійснити його оплату.
Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договір купівлі-продажу частки у статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" від 13.08.2021, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов`язки.
За умовами договору сторонами погоджено, що розрахунок за частку у розмірі 29,5%, номінальна вартість якої складає 4329125,00 грн (п.п. 1, 2 договору), покупцем здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту підписання цього договору, тобто до 13.09.2020 (п.п. 3, 4 Договору).
Факт передачі позивачем у власність відповідача товару (частки у статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами") на суму 4329125,00 грн на виконання умов договору купівлі-продажу підтверджується нотаріально посвідченим актом приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" від 13.08.2020 та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" щодо внесення до переліку засновників (учасників) товариства інформації про частку ОСОБА_1 у розмірі 29,5% статутного капіталу товариства, що у грошовому вигляді становить 4329125,00 грн. 
Вказані обставини не заперечуються відповідачем та не зазначені підставою для апеляційного оскарження рішення суду. 
Таким чином, з урахуванням установлених обставин та оцінених доказів, суд першої інстанції  дійшов правомірного висновку про те, що укладений договір був прийняти сторонами до виконання, та у відповідача виникла заборгованість за отриманий від позивача товар на суму 4329125,00 грн.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За правилами частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи, що судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справ, що відповідач не виконав свого обов`язку з оплати одержаного товару, позивач правомірно додав до суми основного боргу 3 % річних та інфляційні втрати. Спору щодо розміру суми основного боргу та таких нарахувань ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду судового рішення у даній справі між сторонами немає, а отже апеляційний господарський суд зазначає про матеріальну підставність їх нарахування.
Водночас, заперечення апелянта проти задоволення позовних вимог у даній справі ґрунтуються на твердженні про припинення зобов`язань відповідача зі сплати суми основного боргу за договором купівлі-продажу та нарахованих на зазначену суму 3% річних та інфляційних втрат на підставі заяв відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог. 
Надаючи оцінку зазначеним твердженням апелянта, колегія суддів враховує таке.
Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 Цивільного кодексу України, стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599 - 601, 604- 609 Цивільного кодексу України.
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.
Відповідно до частин першої - третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Відповідно до частини п`ятої статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Відповідно до положень статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
Згідно з частиною третьою статті 203 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Наведене що кореспондується з нормами статті 601 ЦК України.
За правовою природою припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги - це одностороння угода, яка оформляється заявою однієї із сторін, згідно з вимогами статті 601 ЦК України.
Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.
Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.
Згідно з положеннями статті 601 ЦК України вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам:
- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);
- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);
- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Колегія суддів зазначає, що умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема статтею 203 ГК України та статтею 601 ЦК України, однак випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №910/21652/17, від 11.09.2018 у справі №910/21648/17, від 11.10.2018 у справі №910/23246/17, від 15.08.2019 у справі №910/21683/17, від 11.09.2019 у справі №910/21566/17, від 25.09.2019 у справі №910/21645/17, від 01.10.2019 у справі №910/12968/17, від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18.
Отже, вирішуючи питання щодо безспірності заборгованості суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено стороною, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час зарахування зустрічних однорідних вимог. При цьому сам факт звернення кредитора до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною, позаяк спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї. Наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові від 15.01.2020 у справі №305/2082/14-ц Великою Палатою Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №916/3006/17 (провадження №12-278гс18) також зазначено, що інформація про наявність у суді іншого позову стягувача до боржника чи боржника до стягувача сама по собі не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості.
У постановах від 28.02.2018 у справі №910/4312/17, від 04.07.2018 у справі №910/16430/16, від 05.07.2018 у справі №914/3013/16, від 19.07.2018 у справі №910/14503/16, від 26.09.2018 у справі №910/20105/17, від 04.04.2019 у справі №918/329/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначає, що відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином. Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявила одна із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Якщо інша сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 у справі №910/11116/19 уточнив висновки Верховного Суду щодо застосування норм права (статей 601, 602 ЦК України) таким чином.
Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.
За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.
Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.
Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.
Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.
Таким чином, для задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог слід встановити наявність таких умов: зустрічність вимог, однорідність цих вимог, строк виконання яких настав та прозорість вимог, тобто відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання, оскільки лише за наявності всіх умов у сукупності можливо здійснити таке зарахування.
Водночас однією із важливих умов, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань. 
Поряд з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, місцевий господарський суд, досліджуючи заяву відповідача про припинення грошових зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, дійшов висновку про наявність спору щодо строків виконання зобов`язання відносно вимог які зараховуються.
Підсумовуючи наведене, для правильного вирішення спору необхідно встановити факт наявності/відсутності між сторонами спору щодо вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням. 
Як вже було зазначено вище, відповідач на підставі статті 601 Цивільного кодексу України заявою від 03.05.2021 повідомив позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: погашення грошової вимоги позивача до відповідача про сплату 4329125,00 грн, яка виникла на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" від 13.08.2020, за рахунок частини грошової вимоги (4329125,00 грн) відповідача до позивача, яка виникла на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1 (т.1, а.с. 52-53).
В подальшому, додатковою заявою від 10.06.2021 відповідач заявив (повідомив) позивачу про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: погашення грошової вимоги позивача до відповідача про сплату 3% річних у сумі 76394,04грн та 344350,23 грн інфляційних втрат, які виникли на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" від 13.08.2020, за рахунок частини грошової вимоги (420744,27 грн) відповідача до позивача, яка виникла на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1 та договору позики б/н від 30.08.2017 (т.1, а.с.55-57). 
Матеріалами справи підтверджується укладення між ТОВ "Луцька аграрна компанія" (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) договору про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1, відповідно до умов якого відповідач набув право грошової вимоги до позивача з повернення частини позики у сумі 5000000,00 грн за договором позики б/н від 30.08.2017, укладеним між первісним кредитором та ОСОБА_2 .
На підтвердження наявності грошових зобов`язань за вказаним договором позики відповідачем додано до матеріалів справи, зокрема, такі документи:
- копію договору позики б/н від 30.08.2017, укладеного між ТОВ "Луцька аграрна компанія" (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), за умовами пунктів 1, 2 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 27 820 000 грн, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю в строк до 31.12.2018 (т.1, а.с.42); 
- копію додаткової угоди №1 від 30.11.2018 до договору позику б/н від 30.08.2017, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцька аграрна компанія" (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), відповідно до якої сторони дійшли згоди викласти пункт 2 договору в новій редакції та встановили граничний строк з повернення позики до 31.12.2020 (т.1, а.с. 43);
- копії платіжного доручення від 04.09.2017 №403 на суму 16.000.000 грн; платіжного доручення №4 від 04.09.2017 на суму 11.820.000 грн (т.1, а.с. 44-45);
- копію виписки по особовим рахункам ТОВ "Луцька аграрна компанія" за 29.08.2019, з якої вбачається повернення ОСОБА_2 частини позики на суму 2445721,02 грн (т.1, а.с. 46). 
Судова колегія зазначає, що в межах розгляду даної справи позивачем не заперечується факт отримання ним грошових коштів за договором позики б/н від 30.08.2017. Проте, він заперечує проти настання строків виконання зобов`язань за цим договором щодо повернення суми позики та оспорює в судовому порядку дійсність договору.  
Зокрема, у відповіді на відзив (вх. № 16333 від 13.07.2021) позивач заперечив проти проведення відповідачем зарахування зустрічних однорідних вимог та зазначив про неможливість такого зарахування, посилаючись на відсутність безспірних грошових зобов`язань, строк виконання яких настав, перед ТОВ "Луцька аграрна компанія", які могли бути відступлені ОСОБА_1 . Зокрема, позивач зазначив про те, що в Дзержинському районному суді м. Харкова розглядається позовна заява ТОВ "Луцька аграрна компанія" до ОСОБА_4 про стягнення частини заборгованості за договором позики б/н від 30.08.2017 (справа №638/16545/20). Проте, в межах тієї справи позивачем не визнаються позовні вимоги та заявлено зустрічний позов про визнання недійсним договору позики б/н від 30.08.2017, на який посилається відповідач у своєму відзиві (т.1, а.с.93-96). 
Позивач зазначив про відсутність в його розпорядженні аутентичного договору позики, який було укладено в одному екземплярі та який знаходився у ТОВ "Луцька аграрна компанія", єдиним бенефіціарним власником якого позивач був до 2020 року. Однак, посилаючись на те, що строк повернення позики, за договором позики б/н від 30.08.2017 із ТОВ "Луцька аграрна компанія", був встановлений за взаємною згодою сторін спочатку до 31.12.2032, а потім додатковою угодою строк дії було скорочено до 31.12.2030, позивач вказує на те, що надані до матеріалів справ (у тому числі до Дзержинського районного суду м. Харкова, Господарського суду Харківської області) копії примірників договору позики та додаткової угоди до нього є підробленими.
Заперечення позивача щодо факту підписання ним договору позики б/н від 30.08.2017 та додаткової угоди №1 до договору позики б/н від 30.11.2018, які додані до матеріалів справи, судом апеляційної інстанції не приймаються, так як це спростовується наданими відповідачем належними та допустимими доказами, а саме: копією висновку експерта від 24.02.2021 № 3108 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, відповідно до якого підпис на договорі позики та додатковій угоді до нього виконані позивачем ОСОБА_2 (т.1 а.с.75-84).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно зі статтею 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 86 Господарського  процесуального кодексу  України.
В разі відхилення будь-яких доказів, в тому числі висновку судового експерта, господарський суд повинен у мотивувальній частині судового рішення навести правове обґрунтування такого відхилення в разі, якщо суд дійде висновків, які протилежні висновкам, зазначеним в судовій експертизі, а також вказати ті фактичні обставини, з огляду на які ці докази не взято до уваги судом.
Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для відхилення наявного в матеріалах справи висновку експерту, оскільки жодних доказів на спростування вказаного висновку експерту до суду першої інстанції від учасників справи не надходило. 
Місцевим господарським судом також не обґрунтовано, якими доказами спростовуються обставини, встановлені висновком експерта від 24.02.2021 № 3108. 
Натомість, апеляційний господарський суд відзначає, що висновок експерта від 24.02.2021 №3108 відповідає вимогам статті 98 ГПК України, а тому, як правильно посилається апелянт, необґрунтовано був відхилений судом першої інстанції.
Однак, помилкове неприйняття до уваги висновку експерта на підтвердження обставин щодо підписання позивачем договору позики б/н від 30.08.2017 та додаткової угоди №1 до договору позики б/н від 30.11.2018, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності спору щодо умов виконання зобов`язання в частині строку його виконання, з огляду на таке.
Так, відповідно до пункту 3.1 договору про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1 в момент підписання цього договору ТОВ "Луцька аграрна компанія" передало ОСОБА_1 належним чином посвідчені копію договору позики б/н від 30.08.2017, копію додаткової угоди №1 від 30.11.2018 до договору позики б/н від 30.08.2017, копію додаткової угоди №2 від 01.10.2018 до договору позики б/н від 30.08.2017, копію додаткової угоди №2 від 25.09.2019 до договору позики б/н від 30.08.2017, копію виписки по особовому рахунку первісного кредитора за 29.08.2019, оригінал платіжного доручення №403 від 04.09.2017 з відміткою банку, оригінал платіжного доручення № 4 від 04.09.2017 з відміткою банку.
Проте, відповідачем не надано до матеріалів справи ні копію додаткової угоди №2 від 01.10.2018 до договору позики б/н від 30.08.2017, ні копію додаткової угоди №2 від 25.09.2019 до договору позики б/н від 30.08.2017. 
Наведене унеможливлює з`ясування судом в межах даної справи обставин щодо зобов`язань, які виникли на підставі договору позики б/н від 30.08.2017, їх змісту та умов виконання, з урахуванням внесення сторонами змін до цього договору, оскільки за умовами укладеного договору про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1 належним чином посвідчені копії зазначених додаткових угод передані відповідачу, останні є невід`ємними частинами договору позики б/н від 30.08.2017, та додаткова угода від 25.09.2019 №2 фактично підтверджує зміну сторонами умов договору позики вже після укладення додаткової угоди №1 до договору позики б/н від 30.11.2018, проте за відсутності її примірника неможливо встановити, в якій частині сторони домовились змінити умови договору позики.
Водночас, матеріали справи містять ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.12.2020 у справі №638/16545/20 про прийняття до розгляду та відкриття провадження в цивільній справі за позовом ТОВ "Луцька аграрна компанія" до ОСОБА_2 про стягнення частини заборгованості за договором позики від 30.08.2017 (т.1, а.с. 97). 
В межах розгляду Дзержинським районним судом м. Харкова цивільної справи №638/16545/20 ОСОБА_2 було наведено заперечення щодо настання строку повернення позики за договором від 30.08.2017 з посиланням на те, що строк дії договору позики було визначено сторонами до 31.12.2032 з наступним його скороченням до 31.12.2030, у зв`язку з чим заявлено клопотання про зобов`язання ТОВ "Луцька аграрна компанія" надати до суду оригінали договору позики від 30.08.2018 та додаткових угод від 30.11.2018 та 25.09.2019 для огляду, а також клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо вирішення питання про виконання підпису ОСОБА_2 у додатковій угоді від 25.09.2019 № 2 до договору позики, зазначивши про неукладення цієї угоди позивачем (т.1, а.с. 104-105).
Також, ОСОБА_2 було подано зустрічний позов (від 09.02.2021) про визнання недійсним договору позики б/н від 30.08.2017 у зв`язку з порушенням порядку його укладення. Зокрема, заявник наголошував щодо відсутності рішення зборів учасників ТОВ "Луцька аграрна компанія" про надання згоди на укладення спірного договору позики (а.с. 98-100).
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.03.2021 у справі №638/16545/20 було прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог ТОВ "Луцька аграрна компанія" до ОСОБА_2 про стягнення частини боргу за договором позики від 30.08.2017; прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ТОВ "Луцька аграрна компанія" про визнання недійсним договору позики від 30.08.2017 та об`єднано в одне провадження вимоги зустрічного позову з первісними вимогами ТОВ "Луцька аграрна компанія" (т.1, а.с. 102-103).
Такі твердження позивача судом першої інстанції правильно оцінено як наявність спору про право цивільне між ОСОБА_2 та ТОВ "Луцька аграрна компанія" щодо умов виконання договору позики від б/н 30.08.2017, в тому числі в частині строку повернення позики. 
До того ж, під час перебування даного спору в Дзержинському районному суді м. Харкова (справа №638/16545/20), в тому числі щодо визнання недійсним в цілому договору позики від 30.08.2017, ТОВ "Луцька аграрна компанія" відступає частину вимог за цим договором позики від б/н 30.08.2017 відповідачу за договором про відступлення права вимоги (цесії) від 28.04.2021 №28/04-1, на підставі якого останній звертається до ОСОБА_2 із заявами про зарахування зустрічних однорідних вимог від 03.05.2021 (надіслана позивачу 07.05.2021) та 10.06.2021 (надіслана позивачу 24.06.2021), тобто після подання позовної заяви ОСОБА_2 у даній справі (вх.№1690/21 від 05.05.2021).
Наведене свідчить про обізнаність сторін про існування судового спору щодо виконання умов договору позики від б/н 30.08.2017 як на час відступлення частини права вимоги за вказаним договором, так й на час направлення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог.
В даному випадку предметом спору є стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу частки у статутному (складеному) капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Ореола" Компанія з управління активами" від 13.08.2021, суб`єктний склад сторін даної справи стосується саме сторін даного договору, а відповідачем не заявлялись зустрічні позовні вимоги до позивача, вирішення яких вимагало б вчинення процесуальних дій щодо залучення інших осіб, витребування доказів та проведення експертизи. 
Вказане виключає можливість суду в межах даної справи з`ясовувати дійсний обсяг та характер правовідносин сторін за договором позики б/н від 30.08.2017, укладеного між ТОВ "Луцька аграрна компанія" та ОСОБА_2 , та, як наслідок, встановити порядок виконання позивачем цього договору позики перед відповідачем. А отже, такі вимоги щодо зобов`язання зі сплати заборгованості за договором позики б/н від 30.08.2017, які відступлені відповідачу, та настання строку їх виконання повинні бути безспірними (прозорими) на час здійснення зарахування та не викликати жодних сумнівів. 
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, які обґрунтовано незаконністю такого зарахування через відсутність хоча б однієї з передбачених статтею 601 ЦК України умов (в даному випадку відсутності безспірності вимог), виключає проведення цього зарахування та спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів і обставин справи та ухваленням відповідного рішення.
Крім того, судом першої інстанції вірно враховано, що на час ухвалення оскаржуваного рішення Дзержинським районним судом м. Харкова за результатами розгляду цивільної справи №638/16545/20 було прийнято рішення від 03.08.2021, яким позовні вимоги ТОВ "Луцька аграрна компанія" до ОСОБА_2 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ "Луцька аграрна компанія" частину основного боргу за договором позики від 30.08.2017 у розмірі 10000000 грн; відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ТОВ " Луцька аграрна компанія" про визнання недійсним договору позики від 30.08.2017.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.
Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
З преамбули статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг проти України", а також рішення ЄСПЛ від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" вбачається, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Таким чином, саме судове рішення, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів. Тобто обставини, на які посилається особа, повинні бути встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили.
Проте, ні під час вирішення справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.08.2021 у справі №638/16545/20 не набрало законної сили. 
Щодо посилань в апеляційній скарзі на презумпцію правомірності одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог, колегія суддів зазначає таке. 
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 204 Цивільного кодексу України регламентує презумпцію правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010: стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Колегія суддів зазначає, аргументи апеляційної скарги зводяться до вільного тлумачення скаржником висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19, і свідчать про помилковість ототожнення відповідачем таких правових категорій як "презумпція правомірності правочину" та "безспірність вимог" у застосуванні приписів статті 601 ЦК України та не спростовують обґрунтованості висновків суду першої інстанції.
Отже, у справі, яка розглядається судом апеляційної інстанції встановлено неузгодженість стосовно зустрічного зобов`язання та відсутність безспірності заявлених однорідних вимог, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого  висновку про те, що заява про зарахування зустрічних однорідних вимог не відповідає вимогам статті 601 Цивільного кодексу України.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зарахування однорідних зустрічних вимог згідно заяв відповідача від 03.05.2021 на суму 4329125,00 грн та від 10.06.2021 на суму 420744,27 грн не відбулось, а тому позовні вимоги про стягнення суми основного боргу у розмірі 4329125,00 грн, 3% річних в розмірі 76394,04 грн, та інфляційних збитків у розмірі 344350,23 грн підлягають задоволенню. 
Щодо посилань скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
З матеріалів справи вбачається, що 18 серпня 2021 року до місцевого господарського суду від представника Фізичної особи ОСОБА_1 адвоката Анікіної Катерини Євгенівни надійшла заява (вх. № 19419 від 18.08.2021) про відвід судді Жигалкіна І.П. від розгляду справи № 922/1690/21 у зв`язку, в тому числі, з порушенням порядку визначення судді передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 35 ГПК України (т.1, а.с. 196-201).
Вказана заява обґрунтована тим, що при підготовці 18.08.2021 до участі у судовому розгляді справи №922/1690/21 адвокатом Анікіною К.Є. було виявлено грубі порушення порядку визначення судді Жигалкіна І.П. для розгляду справи шляхом безпідставного призначення в.о. керівником апарату суду Гаєвським А.С. повторного автоматизованого розподілу справи з огляду на таке: при первинному автоматизованому розподілі справи №922/1690/21 автоматизованою системою було визначено суддю Калантай М.В. (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2021) з урахуванням її спеціалізації, навантаження, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження позову; розпорядженням в.о. керівника апарату суду Гаєвського А.С. від 06.05.2021 направлено справу на потворний автоматизований розподіл, оскільки при поданні позовної заяви заявником помилково зазначено ідентифікаційний код іншої фізичної особи, що в свою чергу під час внесення відомостей в автоматизовану систему документообігу суду зумовило те, що за ідентифікаційним номером відповідача за даними вказаними у позовній заяві помилково відображено ОСОБА_5 замість ОСОБА_1 ; згідно з цим розпорядженням обґрунтуванням призначення проведення повторного автоматизованого розподілу справи визначено виявлення очевидних помилок в налаштуваннях автоматизованої системи діловодства суду при автоматизованому розподілі справ, що призвели до порушення порядку визначення судді (колегії суддів) для розгляду справи.
Такі обставини, на думку адвоката Анікіної К.Є., свідчать про те, що ОСОБА_6 фактично втрутився в процес автоматизованого розподілу справ та визначення судді, незаконно та безпідставно призначив повторний автоматизований розподіл даної справи, що призвело до порушення порядку визначення судді Жигалкіна І.П. для розгляду даної справи (протокол повторного автоматизованого розподілу справи від 06.05.2021). 
Отже, фактичною підставою для відводу представником Фізичної особи ОСОБА_1 адвокатом Анікіною К.Є. в заяві від 18.08.2021 визначено обставини порушення порядку визначення судді Жигалкіна І.П. для розгляду зазначеної справи у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 35 ГПК України.
До того ж, представник відповідача адвокат Анікіна К.Є. визначила підставою для відводу судді п. 5 ч. 1 ст. 35 ГПК України, посилаючись на те, що «за моєю інформацією суддя Жигалкін І.П. та позивач ОСОБА_2 разом навчались у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого та є студентськими друзями». При цьому, заявник зазначила, що про необ`єктивність та упередженість судді свідчить його рішення про повернення без розгляду заяви третьої особи з мотивів неподання доказів надсилання такої заяви іншим учасникам справи. 
Щодо строків звернення із заявою про відвід адвокат Анікіна К.Є. зазначила про те, що договір про правову допомогу укладений з ОСОБА_1 17.08.2021, а тому підстави для заявлення цього відводу судді Жигалкіну І.П. стали їй відомі лише 18.08.2021 під час підготовки до розгляду справи шляхом вивчення процесуальних документів в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на сайті Судова влада України. 
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.08.2021 залишено без розгляду заяву (вх. № 19419 від 18.08.2021) представника Фізичної особи ОСОБА_1 адвоката Анікіної Катерини Євгенівни про відвід судді на підставі частини третьої статті 43 ГПК України та частини 2 статті 118 ГПК України, судом також було визнано заявлений відвід зловживанням процесуальними правами.
Вказана ухвала мотивована тим, що відповідно до практики Верховного Суду зловживанням процесуальними правами є заявлення завідомо безпідставних відводів, якщо в заяві про відвід відсутні будь-які докази, які свідчили б про необ`єктивність чи упередженість судді щодо заявника, тобто підстави для відводу ґрунтуються на власних припущеннях заявника, або якщо підставою для відводу є непогодження сторони з процесуальними рішеннями судді, а також додатковою підставою для визнання відводу зловживання процесуальними правами є порушення строків для його заявлення. Дослідивши підстави для відводу, викладені в заяві від 18.08.2021, суд виходив з такого: судді не мають будь-яких нормативно встановлених механізмів формування складу суду для розгляду конкретної справи; в порушення вимог статті 74 ГПК України заявником не додано доказів на підтвердження обставин щодо наявності дружніх відносин між суддею та позивачем, а вказані твердження ґрунтуються на припущеннях; непогодження заявника з процесуальним рішенням судді про повернення без розгляду заяви третьої особи в силу вимог процесуального законодавства не може бути підставою для відводу, а сторона має право подати апеляційну скаргу на таке рішення в порядку передбаченому ГПК України; зміна представника будь-якої сторони не змінює встановлений вимогами процесуального законодавства порядок заявлення відводу у відповідності до приписів статей 35, 38, 39 ГПК України, не надає переваг та привілеїв новому представнику. Щодо твердження представника відповідача адвоката Анікіної К.Є. щодо строків звернення із заявою про відвід, суд першої інстанції зазначив про можливість вчинення вказаних процесуальних дій як відповідачем, так й іншими його представниками у встановлений процесуальним законом строк з огляду на обізнаність таких представників з викладеними у заяві про відвід обставинами щодо визначення складу суду.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ухвала Господарського суду Харківської області від 26.08.2021 про залишення без розгляду заяви (вх. № 19419 від 18.08.2021) представника Фізичної особи ОСОБА_1 адвоката Анікіної Катерини Євгенівни про відвід судді набрала законної сили у відповідності до приписів частини 1 статті 235 ГПК України.
Проте, враховуючи, що відповідач обґрунтовує свою апеляційну скаргу наявністю підстави для скасування ухваленого судового рішення п.2 ч.3 ст. 277 ГПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність надання оцінки вказаним твердженням. 
Колегія суддів, перевіривши наведені апелянтом підстави для відводу судді також не вважає їх обґрунтованими, а розгляд такої заяви був здійснений судом першої інстанції у відповідності до норм Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.
Проаналізувавши доводи заяви про відвід судді, слід відмітити, що вони зводяться до незгоди заявника з порядком визначення судді для розгляду даної справи. Так, в обґрунтування наявності підстав для відводу судді Жигалкіна І.П. на підставі п. 4 ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, заявник зазначив про порушення порядку визначення складу суду для розгляду даної справи шляхом призначення повторного автоматизованого розподілу даної справи. 
Однак вказані твердження не узгоджуються зі змістом нормативно-правових актів, якими врегульовано питання визначення складу суду та підстави для відводу суддів.
Відповідно до частини 1 статті 32 ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII, визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених в частині 2 статті 6 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ.
Результати автоматизованого розподілу (повторного розподілу) справи оформлюються протоколом (ч. 16 ст. 32 ГПК України).
Протокол має містити такі відомості: 1) дата, час початку та закінчення автоматизованого розподілу; 2) номер судової справи, категорія та коефіцієнт її складності, ім`я (найменування) учасників справи; 3) інформація про визначення списку суддів для участі (підстави, за яких судді не беруть участі) в автоматизованому розподілі; інформація про визначення судді, судді-доповідача; 4) підстави здійснення автоматизованого розподілу (повторного автоматизованого розподілу); 5) прізвище, ініціали та посада уповноваженої особи апарату суду, відповідальної за здійснення автоматизованого розподілу судових справ (ч. 17 ст. 32 ГПК України).
Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 6 Господарського процесуального кодексу України, у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система. Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до господарського суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в день надходження документів.
Визначення судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою у порядку, визначеному цим Кодексом (автоматизований розподіл справ).
Відповідно до пп. 17.4 п. 17 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи визначення судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи здійснюється: до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із цією редакцією Кодексу в частині порядку визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи, але не довше, ніж три місяці з дня набрання чинності цією редакцією Кодексу, - за допомогою автоматизованої системи документообігу суду за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Порядок автоматизованого розподілу судових справ в Господарському суді Харківської області здійснюється у відповідності до вимог Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 №30 (зі змінами та доповненнями), як це передбачено законодавством, та Засад використання автоматизованої системи документообігу Господарського суду Харківської області, затверджених рішенням зборів суддів Господарського суду Харківської області від 28.03.2016 №6-1/2016 (зі змінами).  
Згідно з пунктом 4.1 Засад використання автоматизованої системи документообігу господарського суду Харківської області, затверджених рішенням зборів суддів Господарського суду Харківської області № 6-1/2016 від 28.03.2016 зі змінами, загальні засади повторного автоматизованого розподілу справ визначаються Положенням про автоматизовану систему документообігу суду.
Відповідно до пункту 2.3.52 Положення за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду (особи, яка виконує його обов`язки) здійснюється повторний автоматизований розподіл судових справ у разі виявлення очевидних помилок в налаштуваннях автоматизованої системи діловодства суду при автоматизованому розподілі справ, що призвели до порушення порядку визначення судді (колегії суддів) для розгляду справи.
Електронний примірник такого розпорядження (додаток № 7) вноситься до автоматизованої системи не пізніше наступного робочого дня, що настає після його підписання.
Результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи є протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями відповідного суду (додаток 13), що автоматично створюється автоматизованою системою.     Доступ для коригування протоколу та звіту щодо повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями автоматично блокується автоматизованою системою
Одночасно з протоколом автоматизованою системою автоматично формується звіт про повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями відповідного суду. Звіт містить такі відомості: дата та час початку повторного автоматизованого розподілу; єдиний унікальний номер судової справи; номер провадження (за наявності); категорія судової справи (за наявності); коефіцієнт складності судової справи (за наявності); інформація про учасників судового процесу (кримінального провадження); інформація щодо визначення повноважень суддів; інформація про визначення головуючого судді (судді-доповідача) за випадковим числом; інформація про визначення складу колегії суддів; підстави проведення повторного автоматизованого розподілу; версія автоматизованої системи; час закінчення повторного автоматизованого розподілу; тривалість автоматизованого розподілу.
Доступ для коригування протоколу та звіту щодо повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями автоматично блокується автоматизованою системою (п. 2.3.53 Положення).
Враховуючи норми Положення, судді не мають відношення до процедури здійснення розподілу судових справ і не наділені жодними засобами впливу на процес їх розподілу.
Частиною 2 статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суддя розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. На розподіл судових справ між суддями не може впливати бажання судді чи будь-яких інших осіб.
Тобто законодавець передбачив формування складу суду для розгляду справи , так само й у випадку потворного автоматизованого розподілу справи, виключно автоматизованою системою документообігу за принципом вірогідності.
Отже, судді не мають жодного відношення до формування складу суду для розгляду конкретної справи, що спрямовано на забезпечення реалізації учасниками справи права на судовий захист незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, як складової права на суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 911/2178/20). 
Водночас, визначення судді Жигалкіна І.П. для розгляду справи № 922/1690/21 відбулось на підставі пункту 2.3.52 Положення за вмотивованим розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 06.05.2021 №143/2021 "Щодо приведення інформації в автоматизованій системі документообігу у відповідність з даними справи та призначення повторного автоматизованого розподілу справи" у зв`язку із помилковим внесенням в автоматизовану систему документообігу суду справи № 922/1690/21 відомостей про її учасників, та, як наслідок, зазначенням невірних відомостей щодо сторони відповідача (іншої фізичної особи) в протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2021. 
Європейський суд з прав людини з даного питання зазначив, що у контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію окремо від поведінки суддів слід визначити, чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо їхньої безсторонності. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (див. рішення Суду у справі "Газета Україна-Центр проти України", no. 16695/04, від 15.07.2010).
Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 у справі №К2/107-12/13, в ухвалах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 914/2441/15, від 15.05.2018 у справі № 904/1237/17 тощо.
Таким чином, будь-які зауваження учасників процесу щодо процедури автоматизованого розподілу конкретної судової справи та/або щодо сформованого за наслідками її проведення звіту, не можуть слугувати самостійною підставою для виникнення обґрунтованих сумнівів у неупередженості чи об`єктивності судді, за умови відсутності у заявника доказів на користь протилежного (Аналогічний висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 19.02.2018 у справі №800/459/17).
При цьому, доказів безпосереднього впливу судді на процес автоматизованого розподілу справи заявником не надано та про такі обставини не зазначено. 
Водночас, за приписами частини 3 статті 38 ГПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.
Ухвалу Господарського суду Харківської області від 02.06.2021 про відкриття провадження у справі відповідачем отримано 10.06.2021. Проте, представник відповідача із заявою про відвід судді на підставі п. 4 ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України звернувся лише 18.08.2021.
Таким чином, заяву про відвід судді подано більше ніж через два місяці після отримання ухвали про відкриття провадження у справі, а тому відвід заявлено з порушенням строків, визначених частиною 3 статті 38 ГПК України. 
При цьому, вступ у справу 18.08.2021 нового представника відповідача, на що посилається адвокат Анікіна К.Є. та з чим пов`язує подання заяви про відвід у передбачений законом строк, не може бути підставою для зміни встановленого статтями 35, 36, 38, 39 ГПК України порядку заявлення відводу, оскільки процесуальні права на вчинення процесуальних дій (у тому числі заявлення відводу) розповсюджується саме на учасників справи, а не на їх представників. До того ж, представництво інтересів відповідача у даній справі здійснювалося двома іншими адвокатами - Бородіним Т.В. та Нестеренко С.О., які були обізнані про проведення повторного автоматизованого розподілу, проте правом на заявлення відводу судді не скористалися. Доводів щодо неможливості звернутися з відводом протягом встановленого статтею 38 ГПК України строку відповідач не навів.
Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції вимог статті 39 ГПК України, колегія суддів зазначає таке.
Так, статтею 39 ГПК України встановлено порядок вирішення заявленого відводу та самовідводу, при цьому частина друга вказаної статті регламентує, що питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу, і задовольняє відвід якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Крім того, частина четверта статті 35 вказаного Кодексу передбачає, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
Стаття 43 ГПК України визначає неприпустимість зловживання процесуальними правами, так частина перша статті передбачає, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення (пункт 1 частини другої статті 43 ГПК України).
Відповідно до змісту частини третьої статті 43 вказаного Кодексу якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що незгода з процесуальними рішеннями суду, що визначена в якості підстави для відводу у даній справі головуючого судді, не може бути підставою для відводу з урахуванням норм частини 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, а наявності інших підстав, які б викликали сумніви в неупередженості судді (зокрема, наявність дружніх відносин між суддею та позивачем, як на цьому наголошував заявник), не доведено жодними доказами, тобто представником відповідача було заявлено завідомо безпідставний відвід.
За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що дії відповідача (заявлення завідомо безпідставного відводу, відводу здійсненого з порушенням строку для його заявлення) ставлять під сумнів його бажання розглядати справу, не мають на меті реального прагнення до захисту прав відповідача та спрямовані на свідоме невиправдане затягування судового процесу, перешкоджають іншим учасникам процесу використовувати наявні засоби правового захисту, чим порушують їх права.
Суд першої інстанції дослідив та надав належну оцінку поданій заяві про відвід судді, відповідно до наведених вище норм процесуального права, дійшов правильного висновку про зловживання процесуальними правами і у встановленому порядку залишив заяву без розгляду, що спростовує доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції положень статті 39 ГПК України.
Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 910/901/19, Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17.
Отже, посилання скаржника на те, що дії суду суперечать приписам статті 39 ГПК України є безпідставними, оскільки положення вказаної статті регулюють дії суду у разі висновку про необґрунтованість відводу, в той час як дії суду у разі заявлення завідомо безпідставного відводу врегульовані саме статтею 43 ГПК України, яка і була застосована місцевим судом у даному випадку.
Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування в оскарженій частині.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2021 у справі №922/1690/21 - без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 26.08.2021 у справі №922/1690/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 20.12.2021.

Головуючий суддя                                                                      В.О. Фоміна

Суддя                                                                                           О.О. Крестьянінов  

Суддя                                                                                           О.В. Шевель