ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20 » січня 2022 року 

м. Харків

справа № 635/7789/20

провадження № 22ц/818/654/22

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Котелевець А.В., Маміної О. В.,
учасники справи: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут»,
відповідачка – ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 травня 2021 року в складі судді Назаренко О.В.
в с т а н о в и в:
У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з газопостачання.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачка є споживачем наданих них послуг з постачання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , де на її ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Між сторонами на підставі Публічного договору склались фактичні договірні відносини щодо послуг з постачання природного газу.

Зазначив, що відповідачка нерегулярно сплачує за надання послуг, чим підтверджує факт їх споживання та приєднання до умов типового договору.

Вказав, що внаслідок невиконання відповідачкою своїх обов`язків щодо оплати послуг з газопостачання утворилася заборгованість за період з 31 серпня 2016 року по 30 вересня 2020 року у розмірі 45 780,82 грн, яка наразі не погашена. 
Відповідачці направлена вимога від 08 липня 2019 року про погашення заборгованості, яку залишено без оплати.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму основного боргу в розмірі 45 780,82 грн, 3 % річних - 3905,73 грн та інфляційні втрати - 15 265,91 грн, а також судовий збір - 2102,00 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 травня 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальність «Харківгаз Збут» - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на його користь суму інфляційного збільшення суми боргу за спожиті комунальні послуги з газопостачання у розмірі 14 831,93 грн та суму трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за спожиті комунальні послуги з газопостачання - 3813,84 грн, а всього - 18 645,77 грн; в задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» витрати по сплаті судового збору в сумі 603,42 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати в частині задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував належним чином її клопотання про застосування строку позовної давності. Крім того, з 11 березня 2020 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заборонено нарахування та стягнення неустойки за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг.

14 січня 2022 року до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник товариства вважав судове рішення законним, а апеляційну скаргу – необгрунтованою. При цьому фактично виклав в ньому доводи та вимоги позову.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду в оскаржуваній частині – скасувати.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, не звернув увагу на те, що Законом визначено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим, а тому право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання. Отже з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача сума інфляційного збільшення суми боргу та 3 % річних від простроченої суми боргу в межах строку позовної давності з 30 листопада 2017 року по 30 вересня 2020 року, незважаючи на те, що у задоволенні вимог про стягнення основної суми боргу відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з постачання природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , де на її ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Як вбачається з умов Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, який затверджено постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики а комунальних послу від 30 вересня 2015 року за № 2500, цей типовий договір є публічним і регламентує порядок та умови постачання природного газу споживачу як товарної продукції постачальником (пункт 1.1). Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць (пункт 4.3). При розрахунку за квитанціями абонентської книжки постачальника споживач самостійно розраховує суму платежу та сплачує його постачальнику не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим. Оплата рахунку постачальника про сплату послуг за цим договором має бути здійснена споживачем в термін, який не може бути меншим п`яти робочих днів з моменту отримання споживачем цього рахунку (пункт 4.6.) (а. с. 11-12).

Як вбачається з наданої позивачем довідки про заборгованість за природний газ за період з 31 серпня 2016 року по 30 вересня 2020 року у ОСОБА_1 обліковується заборгованість з оплати послуг з газопостачання у розмірі 45 780,82 грн. Також, у зв`язку з несвоєчасним здійсненням оплати за природний газ за період з 31 жовтня 2017 року по 30 вересня 2020 року нараховано 3% річних – 3905,73 грн та інфляційні втрати – 15 265,91 грн (а. с. 7).
При цьому, з 24 листопада 2016 року газопостачання за адресою ОСОБА_1 не здійснюється, що підтверджується актом про відключення газоспоживаючих приладів, який є підставою для припинення нарахувань по особовому рахунку споживача (а. с. 32).

08 липня 2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу про оплату заборгованості у розмірі 45 780,82 грн (а. с. 4).

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з клопотанням про застосування строку позовної давності (а. с. 25-26).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

За змістом статі 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції на час виникнення спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Частиною 2 розділу ІІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, 30 вересня 2015 року № 2496, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1382/27827 визначено, що постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковими для всіх побутових споживачів України.

За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Вимогами статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як встановлено судом, відповідачка не виконувала належним чином свої зобов`язання з оплати послуг газопостачання, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість.

Разом з тим, з 24 листопада 2016 року у будинку відповідачки припинено газопостачання. 

Заборгованість у розмірі 46 973,27 грн утворилась у ОСОБА_1 ще станом на час припинення газопостачання, була частково погашена до суми 36 164,72 грн за рахунок субсидій та у липні 2018 року склала 45 780,82 грн шляхом відрахування субсидії. З грудня 2016 року нарахування за послуги з газопостачання ОСОБА_1 не здійснювалось. З позовом у даній справі позивач звернувся лише у листопаді 2020 року.

Аналізуючи наведене, слід зазначити, що загальний строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України, щодо стягнення основної суми заборгованості сплив, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Разом з тим, не можна погодитися з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідачки трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Наслідки спливу позовної давності встановлені статтею 267 ЦК України, та передбачають, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Системне тлумачення частини першої статті  509, частини першої статті  267, статті  625 ЦК України у їх взаємозв`язку, дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена у судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена у судовому (примусовому) порядку.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц.

Встановивши, що товариство пропустило строк звернення до суду з вимогою до ОСОБА_1 про стягнення основного боргу, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні його позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв`язку з їх безпідставністю, адже позивач не має права на нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних на зобов`язання, яке існує лише в натуральному вигляді, тобто таке, що не підлягає захисту в судовому (примусовому порядку).
Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 242/750/20, провадження № 61-4192св21.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що з 11 березня 2020 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заборонено нарахування та стягнення неустойки за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг, судова колегія не бере до уваги, адже 3 % річних та інфляційні втрати, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а отже на них не поширюються обмеження, встановлені вказаним законом.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз збут» в частині стягнення з ОСОБА_1 суми інфляційного збільшення суми боргу за спожиті комунальні послуги з газопостачання у розмірі 14 831,93 грн та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за спожиті комунальні послуги з газопостачання -3813,84 грн, а всього - 18 645,77 грн, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, з позивача на її користь підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 905,13 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 травня 2021 року в оскаржуваній частині – скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат в сумі 18 645, 77 грн та судового збору в сумі 603,42 грн – залишити без задоволення.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківгаз Збут» на користь ОСОБА_1 905,13 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                          А.В. Котелевець

О. В. Маміна

Повний текст постанови складено 20 січня 2022 року.