ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

23 грудня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/5996/21
Головуючий у першій інстанції – Требух Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1507/21

Чернігівський апеляційний суду складі:
головуючої судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є., 
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, 
місце ухвалення рішення суду м. Чернігів,
час проголошення рішення суду першої інстанції 09 год. 48 хв,
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 10 вересня 2021 року.

                                 У С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , 2003 року народження, на період його навчання у розмірі 1/4 від  заробітку (доходу) відповідача, починаючи з дня подання до суду цього позову.
Заявлені вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що у період з 2001 по 2003 роки перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 у сторін є спільний син ОСОБА_3 , 2003 року народження, який з 2020 року навчається у м. Києві на денному відділенні Національного університету фізичного виховання і спорту України, доходів не має, стипендію не отримує, і знаходиться на утриманні позивачки. Відповідач допомоги на утримання сина не надає, хоча реальну можливість надавати таку допомогу має. 
Рішенням від 07 вересня 2021 року Деснянський районний суд м. Чернігова задовольнив частково позовні вимоги. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 02 червня 2021 року і до закінчення ним навчання в Національному університеті фізичного виховання і спорту України (строк навчання до 30 червня 2024 року), але не більше як до досягнення ним 23 років. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вказуючи на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що стягнення аліментів на підставі ч. 1 ст. 199 СК України неможливо, оскільки позивачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання ОСОБА_3 у період його навчання, потребу сина у матеріальному забезпеченні, а також факту продовження ним навчання.
У наданому відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Грищенко О.В., вважаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 необґрунтованою, просить відмовити у її задоволенні і залишити рішення суду першої інстанції без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що не підтверджено доказами доводи відповідача про перебування у скрутному матеріальному становищі, оскільки ОСОБА_2 працює у м. Києві у ПАТ «Старт» і ТОВ «Фарма Старт», а також отримує пенсію в органах Пенсійного фонду України, інформацію про розмір якої сторона позивача надати не може. До відзиву   позивачкою додано копії довідок ПАТ «Старт» від 02 вересня 2021 року та ТОВ «Фарма Старт» від 06 вересня 2019 року щодо розміру доходів за період з січня по липень 2021 року.
22 листопада 2021 року від ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій відповідач просить суд, вирішуючи спір, не враховувати докази, додані до відзиву стороною позивача, та повернути ОСОБА_1 додатки до нього, мотивуючи такі доводи тим, що указані докази судом першої інстанції не розглядалися, оскільки позивачем до позову додані не були.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що повнолітній син сторін ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання, не має можливості працевлаштуватися і потребує матеріальної допомоги для організації нормальних умов свого життя та навчання (проїзд, харчування, одяг, придбання підручників), при цьому обставин, які свідчили б по неможливість відповідача сплачувати аліменти на період навчання сина, матеріали справи не містять. Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції урахував, що на утриманні відповідача також перебуває неповнолітня донька. 
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, ураховуючи наступне.
У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 21 жовтня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського районного управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 146 та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 (а.с. 3).
Рішенням Славутицької міської ради Київської області від 30 червня 2005 року № 335 неповнолітньому ОСОБА_4 змінено прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с. 60). 
Як свідчить довідка Національного університету фізичного виховання і спорту від 12 травня 2021 року № 747, ОСОБА_3 є студентом 1 курсу факультету спорту та менеджменту Національного університету фізичного виховання і спорту України. Форма навчання – денна. Строк навчання з 19 вересня 2020 року по 30 червня 2024 року (а.с. 9).
Інша наявна у справі довідка Національного університету фізичного виховання і спорту від 02 вересня 2021 року № 788 також підтверджує, що ОСОБА_3 є студентом факультету спорту та менеджменту Національного університету фізичного виховання і спорту України денної форми навчання (а.с. 69).
Рішенням від 20 січня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку доходу щомісяця до досягнення дитиною повноліття (а.с. 47-48).
Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).
Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України у редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції, при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2 , який на день звернення до суду не досяг 23 років, продовжує навчання в Національному університеті фізичного виховання і спорту України на факультеті спорту та менеджменту. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що навчання на денній формі у навчальному закладі позбавляє ОСОБА_3 можливості працевлаштуватися та отримувати стабільний дохід, у зв`язку з чим він потребує матеріальної допомоги. Указані висновки відповідачем в належний спосіб не спростовані.
ОСОБА_2 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року сплачує аліменти на утримання іншої дитини –  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Аналізуючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо його скрутного матеріального стану, який унеможливлює сплату аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, колегія суддів виходить з таких міркувань.
Відповідач, вважаючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, стверджує про ненадання позивачкою доказів, які б підтверджували його спроможність сплачувати аліменти.
Разом з тим, довідками з місця роботи ОСОБА_2 доданими до відзиву на апеляційну скаргу, підтверджується, що відповідач працює та отримує дохід, Так, згідно з копією довідки ТОВ «Форма старт» від 06 вересня 2021 року, ОСОБА_2 з 21 грудня 2018 року займає посаду інженера з пожежної безпеки та охорони праці, загальний його дохід за період з 01 січня 2021 року по 31 липня 2021 року склав 374 318,01 грн (а.с. 107). Відповідно до копії довідки ПАТ «Старт» від 02 вересня 2021 року, ОСОБА_2 з 01 жовтня 2019 року працює за сумісництвом на посаді інженера з пожежної безпеки та охорони праці, його дохід за період з 01 січня 2021 року по 31 липня 2021 року склав 28 628,78 грн (а.с. 106). 
ОСОБА_2 скерував до суду заяву з проханням не враховувати наведені вище довідки і повернути стороні позивача додатки до відзиву. Проте, колегія суддів виходить з того, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 80 ЦПК України).
Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення змісту п. 6 ч. 2 ст. 356, ч.ч. 1,2 та 3 ст. 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд враховує як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Колегія суддів, оцінивши можливість дослідження нових доказів приходить до висновку, що надані стороною позивача до відзиву на апеляційну скаргу докази (копії довідок ПАТ «Старт» від 02 вересня 2021 року та ТОВ «Фарма Старт» від 06 вересня 2019 року), які підтверджують матеріальний стан відповідача, є достовірними, оскільки на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а отже мають виключне значення для її правильного вирішення. 
Очевидно, що у разі добросовісного виконання своїх процесуальних обов`язків саме ОСОБА_2   мав би надати довідку про свої доходи до суду першої інстанції, оскільки саме він достовірно обізнаний про джерела доходів та їх розмір. Разом з тим, відповідач, стверджуючи в апеляційній скарзі про скрутне матеріальне становище та недоведеність висновків районного суду про його спроможність сплачувати аліменти на навчання сина, фактично приховав обставини, що мають визначальне значення для правильного вирішення даного спору. Отже, додані позивачкою до відзиву довідки про доход відповідача оцінюються  апеляційним судом у сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, а у задоволенні заяви ОСОБА_2 про повернення стороні позивача додатків до відзиву належить відмовити.
Наведене вище у сукупності спростовує доводи апеляційної скарги про те, що стягнення аліментів на підставі ч. 1 ст. 199 СК України є неможливим. 
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, установивши, що син відповідача ОСОБА_3 продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач має можливість утримувати повнолітнього сина, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, до досягнення ним 23-річного віку. 
При визначенні розміру аліментів районний суд обґрунтовано врахував, що на утриманні відповідача перебуває неповнолітня дитина, в результаті чого вірно стягнув з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 02 червня 2021 року і до закінчення ним навчання, але не більше як до досягнення ним 23 років.
Беручи до уваги наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2021 року.

Головуюча:                                              Судді: