ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року                                                                 м. Херсон
Справа №766/4917/20
Провадження №22-ц/819/178/22
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач)
судді:                                 Базіль Л.В.
Приходько Л.А.
секретар судового засідання: Дундич А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Веріковська Тетяна Анатоліївна, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Булах Є.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нестерович Ольга Іллівна, про визнання правочинів недійсними,
В С Т А Н О В И В :
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа – приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І. про визнання правочинів недійсними, в якому просила:
- визнати недійсним, укладений 01 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського МНО Нестерович О.І., реєстровий №1085 ;
- скасувати рішення приватного нотаріуса Херсонського МНО Нестерович О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №38477223 від 01 грудня 2017 року та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №23695131 про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним договір дарування, укладений 21 березня 2018 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського МНО Нестерович О.І., реєстровий №272, в частині дарування ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1/2 частини належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_2 ;
- скасувати рішення приватного нотаріуса Херсонського МНО Нестерович О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №40221899 від 21березня 2018 року та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №25340079 про право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 ;
- визнати недійсною спільну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 20 листопада 2019 року про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними і побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , посвідчений 18 лютого 2004 року приватним нотаріусом Херсонського МНО Нестерович О.І., реєстровий №850 ;
- скасувати рішення приватного нотаріуса Херсонського МНО Нестерович О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №49770402 від 20 листопада 2019 року та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №34232230 про право власності ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними і побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 .
Позов мотивований тим, що 14 червня 2011 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позичальник отримала у борг грошові кошти в розмірі 35000,00 дол. США та зобов`язалась повернути за вимогою позикодавця, але взяті на себе зобов`язання щодо повернення боргу не виконує, що стало підставою звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення позики за борговою розпискою (справа №766/14126/17).
Позивач вказала, що відповідач з метою приховання належного їй на праві власності нерухомого майна від виконання в майбутньому, за його рахунок, можливого судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості за позикою, уклала оспорювані нею договори дарування від 01 грудня 2017 року та 21 березня 2018 року, за якими відчужила на користь своєї доньки відповідача ОСОБА_3 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .
Також на підставі спільної заяви від 20 листопада 2019 року про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 повернула на користь ОСОБА_4 раніше належний їй на праві власності вказаний житловий будинок.
Вважає, що наведені спірні правочини підлягають визнанню недійсними згідно ст.234 ч.1 ЦК України, внаслідок їх фіктивності, оскільки ці правочини не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що в ході розгляду справи не встановлено обставин, за яких би суд прийшов до переконання, що оспорюванні правочини є фіктивними, як за складом їх учасників, так і за наслідками.
Зокрема, суд вказав, що посилання позивача на умисні, протиправні та з метою уникнення від виконання боргових зобов`язань дії відповідача ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Посилання позивача на фіктивність правочинів, з огляду на їх вчинення між близькими особами, ґрунтуються на припущеннях та не можуть свідчити про взаємний умисел сторін спільних договорів.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Веріковська Т.А., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду від 12 лютого 2021року скасувати та постановити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Скарга мотивована викладенням тих же обставин, що зазначенні в позовній заяві. ОСОБА_1 стверджує, що відчуження відповідачем належного останній на праві власності нерухомого майна на користь третіх осіб, після звернення позивача до суду з вимогою про стягнення боргу, є умисними, протиправними, недобросовісними діями, вчиненими ОСОБА_6 всупереч інтересів кредитора, які спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно боржника в рахунок погашення боргу за договором позики від 14 червня 2011року. 
Про такі дії відповідача свідчить те, що вона відчужила квартиру АДРЕСА_1 на користь своєї доньки ОСОБА_3 , однак продовжує проживати в цій квартирі без реєстрації. В апеляційній скарзі заявник акцентує увагу на наявність між ОСОБА_6 , ОСОБА_3 конфліктної ситуації з іншими мешканцями будинку з приводу користування нежилими приміщеннями цокольного поверху та комунікаціями будинку, тощо. 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Доготер О.Г., яка діє в інтересах ОСОБА_6 , вказавши про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Зазначила, що відчуження боржником нерухомого майна на користь ОСОБА_3 було обумовлено бажанням останньої у 2018 році вийти заміж, у зв`язку з чим у родині було прийнято рішення про укладення правочинів та переходу нерухомого майна від матері та бабусі до ОСОБА_3 до укладення шлюбу. 
Стосовно переходу права власності на будинок АДРЕСА_3 , вказала, що у 2004 році ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу відчужив зазначене домоволодіння на користь ОСОБА_2 . Цей правочин був обумовлений тим, що донька ОСОБА_4 – ОСОБА_8 працювала продавцем у магазині ОСОБА_2 та вчинила крадіжку товару, заподіявши значний збиток. З метою врегулювання конфлікту та уникнення кримінальної відповідальності, сторони дійшли згоди про перехід права власності на нерухоме майно до ОСОБА_2 , до моменту повного відшкодування майнової шкоди, який настав у 2019 році, з приводу чого сторони правочину добровільно розірвали раніше укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Веріковська Т.А. просила апеляційну скаргу задовольнити та пояснила, що до теперішнього часу ОСОБА_2 не вчиняються дії щодо повернення позивачу боргу. 
В ході розгляду справи адвокатом була подана письмова заява про відмову в частині вимог апеляційної скарги щодо домоволодіння АДРЕСА_3 , проте в подальшому зазначена відмова нею не була підтримана. Адвокат свою позицію про визнання правочинів недійсними щодо трьох об`єктів нерухомості обґрунтувала наміром ОСОБА_1 в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 збитків в порядку ст. 625 ЦК України.
Також адвокатом неодноразово заявлялося клопотання про допит свідків на підтвердження обставин проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , після вчинення правочину по її відчуженню та наявність між відповідачем та мешканцями будинку неприязних відносин. У задоволенні цього клопотання відмовлено з огляду на предмет заявленого позову у справі, який не стосується вирішення питання взаємовідносин між вказаними особами.
ОСОБА_2 та її адвокат Доготер О.Г., приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Нестерович О.І., доводи апеляційної скарги не визнали та просили у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.
ОСОБА_2 та адвокат Доготер О.Г. пояснили, що вчинення оспорюваних правочинів було зумовлено наявністю обставин, які не пов`язані з уникненням відповідальності за позиковими зобов`язаннями. Боржник зареєстрована приватним підприємцем, має в оренді торгові місця та постійний дохід, за рахунок якого може бути проведено стягнення, а позивачем не доведено фіктивність оспорюваних правочинів.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2011 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладений договір позики оформлений у простій письмовій формі у вигляді розписки, відповідно до умов якого позикодавець передала позичальнику грошові кошти у розмірі 35000,00 доларів США, а позичальник зобов`язалася повернути таку ж суму грошей за вимогою позикодавця.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору позики, 21 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення боргу у розмірі 892164,04грн., за результатами розгляду якого 16 вересня 2020 року Херсонський міський суд Херсонської області ухвалив рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з ОСОБА_2 боргу. Постановою Херсонського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року наведене рішення суду залишено без змін.
Також встановлено, що на підставі договору дарування від 01 грудня 2017 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності на підставі торгового біржового контракту від 19 серпня 1996 року.
За договором дарування від 21 березня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відчужили на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , яка належала дарувальникам на праві власності по 1/2 частині.
На підставі спільної заяви від 20 листопада 2019 року про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними і побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_3 до ОСОБА_4 перейшло право власності на це нерухоме майно, право власності на яке раніше належало ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Статями 717, 655, 651 ч.1 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини п`ятої ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною першою ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
За положеннями ст.263 ч.4 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, суд касаційної інстанції, розглядаючи справи з подібними правовідносинами, вказав, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не відступила від цих висновків та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства.
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду підтримала та конкретизувала висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що "договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. 
Під час розгляду справи суд, дотримуючись принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (ст. 12, 13 ЦПК України), ухвалює рішення на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Аналізуючи зібранні у справі докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено фіктивності оспорюваних нею правочинів.
Пред`явивши вимогу про визнання недійсними усіх укладених ОСОБА_2 договорів щодо відчуження належного їй нерухомого майна, після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, не враховуючи, що неспівмірність вартості цих об`єктів нерухомості у порівнянні із сумою заборгованості (892164,04грн.), яку позивач просила стягнути на свою користь.
При цьому, колегія суддів критично оцінює посилання адвоката позивача щодо необхідності визнання недійсними цих договорів з посиланням на пред`явлення в майбутньому позовних вимог з приводу стягнення з ОСОБА_2 збитків за порушення грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України.
В ході розгляду справи було встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривалий час перебували у дружніх відносинах та позивач достовірно знала про те, відповідач здійснює підприємницьку діяльність, з доходу від якої має можливість погасити наявну перед кредитором заборгованість.
Ці обставини підтверджуються випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відносно ОСОБА_2 , свідоцтвом про її державну реєстрацію, як фізичної особи підприємця; податковою декларацією; договорами про оренду нежитлових приміщень для здійснення підприємницької діяльності.
Проживання ОСОБА_2 у відчуженій нею квартирі, не спростовує факту правомірності договору дарування на користь її доньки – ОСОБА_3 .
Укладаючи договори від 01 грудня 2017 року, 21 березня 2018 року та 20 листопада 2019 року, ОСОБА_2 мала всі підстави розпорядитися належним їй на праві власності нерухомим майном за відсутності, серед іншого, вжиття заходів забезпечення позову в порядку ст. 150 ЦПК України, про застосування яких протягом розгляду справи позивач мала можливість неодноразово заявити у справі №766/14126/17(за позовом про стягнення боргу), рішення у якій було ухвалено 16 вересня 2020 року.
Слід звернути увагу, що з позовом про визнання фіктивних правочинів недійсними ОСОБА_1 звернулася до суду 20 березня 2020 року, тобто до ухвалення рішення у вищенаведеній справі №766/14126/17, обґрунтувавши порушення своїх прав наміром відповідачів вчинити дії по уникненню боржником виконання договірних зобов`язань, за відсутності ухваленого на її користь рішення про стягнення боргу.
Отже, дослідивши наявні у справі докази позивач не довела суду відсутність в учасників оспорюваних нею правочинів наміру створити юридичні наслідки, з якими закон пов`язує можливість вважати їх фіктивними, та, як наслідок визнати недійсними.
Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення.
За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, перевіривши доводи скарги ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2021 року без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Веріковська Тетяна Анатоліївна, залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:                                                                В.О. Бездрабко 

Судді:                                                                        Л.В. Базіль

                                                                               Л.А. Приходько