ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року 
м. Київ
справа №820/477/16
адміністративне провадження № К/9901/38896/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І.В.,
суддів: Шишова О.О., Яковенка М.М.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Бартош Н.С., Григорова А.М., Подобайло З.Г. у справі №820/477/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський регіональний фонд фінансування будівництва» до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень та зобов`язання вчинити дії, -
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський регіональний фонд фінансування будівництва» (далі - ТОВ «Харківський регіональний фонд фінансування будівництва») звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області від 30.09.2015 №0000162205 та №0000182205.
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2016, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2016, адміністративний позов задоволено: скасовано податкові повідомлення-рішення податкового органу від 30.09.2015 № 0000162205 та № 0000182205.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.08.2020 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2016 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.05.2016 у справі № 820/477/16 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
13 листопада 2020 року до суду першої інстанції надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, в якій він просив зобов`язати відповідача, Головне управління ДПС у Харківській області, надати позивачу затверджену методику обчислення розміру роялті, з посиланням на норми чинного законодавства та визначити критерії, такі. як «великий розмір роялті», «нормальний розмір роялті», «замалий розмір роялті», за яким можна або не можна відносити витрати на роялті у господарській діяльності.
Під час нового судового розгляду рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" задоволено частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 скасовано та прийнято нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський регіональний фонд фінансування будівництва" задоволено частково.
Скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області від 30.09.2015 № 0000162205 та № 0000182205.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов  висновку,  що спірні податкові повідомлення-рішення, якими збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток та нараховано адміністративний штраф за порушення пп. 39.4.2 п. 39.4 статті 39 ПК України, прийняті відповідачем  на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, підстави для його скасування відсутні.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з безпідставності висновку контролюючого органу, що ТОВ «КУА Траст Центр» є власником товарного знаку і, як наслідок, правомірності віднесення до витрат сплачених сум роялті, а також з відсутності у позивача обов`язку подавати звіт про контрольовані операції за 2014 рік. 
Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:
Податковим органом проведено планову документальну виїзну перевірку підприємства позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2014, за результатами якої складено акт № 630/20-30-22-01/34017001 від 14.09.2015.
Висновками акта встановлено наступні порушення: п.138.1. ст. 138, пп. 140.1.2 п. 140.1 ст. 140 Податкового Кодексу України, в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток на загальну суму 24  292 780,00 грн; п. 3.5 глави 3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за № 40/10320; пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 Податкового кодексу України щодо неподання в установлений законом термін до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, звіту про контрольовані операції за 2014 рік.
На підставі висновків акту перевірки податковим органом 30.09.2015 винесено податкові повідомлення-рішення:
№ 0000162205, яким визначено грошове зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 30  365  975 ,00 грн (в т.ч. основний платіж - 24292780,00 грн, штрафні (фінансові) санкції - 6073195,00 грн);
№ 0000182205, яким визначено грошове зобов`язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції на загальну суму 365 400,00 грн.
Уважаючи винесені контролюючим органом податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
Не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, ГУ ДПС у Харківській області звернулося з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
На обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначає, що підставою касаційного оскарження судового рішення є пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права: підпункт 39.4.2 п. 39.4 ст. 39, п. 138.1 ст. 138, підпункт 140.1.2 п. 140.1 ст. 140 Податкового Кодексу України.
Указує, що власником свідоцтва на право користування товарним знаком, право на використання якого було предметом договору від 01.03.2011 № РО-1103, є ТОВ «КУА Траст Центр», як юридична особа. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які первинні документи, на підставі яких сформовано розмір винагороди, яку у свою чергу зазначено в актах встановлення розміру роялті. Викладені обставини, на думку відповідача, вказують про неправомірність віднесення до складу витрат нараховану суму винагороди на користь ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючого активами ЗНВПІФ «Інвестиційний Центр 1», у загальному розмірі 127  130  922 грн.
Крім того, скаржник наголошує, що оскільки ТОВ «ХРФФБ» та ТОВ «КУА Траст Центр», що діє в інтересах та за рахунок ЗНВПІФ «Інвестиційний Центр 1» є пов`язаними особами, а господарські операції між ними є контрольованими в силу положень пп. 39.2.1.4 пп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 ПКУ, позивач усупереч пп. 39.4.2 п. 39.4 ст. 39 ПКУ не подав звіт про контрольовані операції.
Позивач правом подачі відзиву на касаційну скаргу відповідача не скористався, що не є перешкодою для розгляду касаційної скарги.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем (Ліцензіат) та ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючим активами ЗНВПІФ «Інвест центр 1» (Ліцензіар), укладено договір № РО-1103 від 01.03.2011, за умовами якого Ліцензіар надає Ліцензіату на строк дії Договору на платній основі невиключну ліцензію на право користування знаком для позначення товарів та послуг, для яких знак зареєстрований.
За користування знаком для товарів і послуг Ліцензіат сплачує Ліцензіару винагороду - роялті. Розмір та строки сплати винагороди визначається сторонами в акті встановлення  розміру винагороди. Акт встановлення розміру роялті складається за домовленістю сторін, але не рідше одного разу в квартал. В разі необхідності складення акту, зацікавлена сторона звертається до іншої сторони з пропозицією складення акту. Інша сторона повинна надати відповідь щодо акту протягом 10 (десяти) днів з моменту отримання повідомлення про складення акту.
У перевіреному періоді, на виконання умов договору № РО-1103 від 01.03.2011, позивачем, на підставі актів встановлення розміру винагороди, було перераховано на користь ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючому активами ЗНВПІФ «Інвест центр 1», роялті на загальну суму 127  985 300,00 грн.
У вступній частині договору зазначено, що Ліцензіар володіє виключним правом володіння, розпорядження та використання товарного знаку, що охороняється свідоцтвом № 64927.
Судом апеляційної інстанції також встановлено, що на підставі вказаного договору та актів встановлення розміру роялті у періоді, що перевірявся, ТОВ «ХРФФБ» за даними податкового обліку було віднесено до складу витрат нараховану суму винагороди на користь ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючого активами ЗНВПІФ «Інвестиційний Центр 1» у загальному розмірі 127130922,00 грн, у т.ч. за 2012 рік у сумі 33873300,00 грн, за 2013 рік у сумі 39930000,00 грн, за 2014 рік у сумі 53537122,00 грн.
Відповідно до пп. 14.1.225 п. 14.1 ст. 14 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп`ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торгівельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).
У разі якщо понесені товариством витрати підпадають під визначення роялті, то суми роялті, які платник податку на прибуток підприємства нараховує у звітному періоді, враховуються при визначенні об`єкта оподаткування відповідно до вимог пп. 140.1.2 п. 140.1 ст. 140 Кодексу.
Так, згідно з абз. 1 пп. 140.1.2 п. 140.1 ст. 140 ПК України при визначенні об`єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення, зокрема, витрати (крім тих, що підлягають амортизації), пов`язані з науково-технічним забезпеченням господарської діяльності, на винахідництво і раціоналізацію господарських процесів, проведення дослідно-експериментальних та конструкторських робіт, виготовлення та дослідження моделей і зразків, пов`язаних з основною діяльністю платника податку, витрати з нарахування роялті та придбання нематеріальних активів (крім тих, що підлягають амортизації) для їх використання в господарській діяльності платника податку включаються до складу витрат такого платника у повному обсязі.
Витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Кодексу (п. 138.2 ст. 138 Податкового Кодексу).
Відповідно до п. 138.5 ст. 138 Кодексу інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.
Наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 затверджено Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", відповідно до п. 29 якого до складу інших витрат включаються витрати, які виникають під час діяльності (крім фінансових витрат), але не пов`язані безпосередньо з виробництвом та/або реалізацією продукції (товарів, робіт, послуг). До таких витрат належать, зокрема, інші витрати  діяльності.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд правильно зазначив, що витрати платника податку на прибуток з нарахування роялті, згідно з законодавства, яке було чинним у період з 2012-2014, включаються до складу витрат такого платника у повному обсязі згідно з пп. 140.1.2 п. 140.1 ст. 140 ПК України в тому звітному періоді, в якому фактично відбулося отримання таких прав (збільшення зобов`язання), тобто у періоді, в якому було підписано акт приймання-передачі ліцензійних прав.
Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 617 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 623 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.
Водночас зі змісту договору від 01.03.2011 № РО-1103 (п. 2.2 розділу ІІ) убачається, що сторони фактично погодили розмір плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а саме - розмір визначається сторонами в актах встановлення розміру роялті. На підтвердження факту визначення розміру роялті, позивачем надавалися акти встановлення розміру роялті (а. с. 152-187, т. 1), в яких визначений конкретний розмір роялті (за кожний місяць окремо) та строки їх сплати.
При цьому, посилання контролюючого органу на те, що вищевказані акти не підтверджують підставу визначення суми винагороди, на відсутність інформації щодо числових показників та чинників, що впливають на розмір винагороди, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав помилковим, оскільки умовами договору від 01.03.2011 № РО-1103 (п. 2.2 розділу ІІ) фактично обумовлено ціну договору, яка визначається сторонами в актах встановлення розміру роялті за кожний місяць періоду, що перевірявся, а варіювання розміру роялті у різні місяці року свідчить про те, що розмір роялті визначався виходячи з отриманого позивачем валового доходу у період з 2012-2014 років.
Суму роялті, сплачену позивачем на користь ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючого активами ЗНВПІФ «Інвестиційний Центр 1», встановлено висновком акту перевірки та матеріалами справи. На підтвердження обрахування щомісячного платежу позивач посилається на Математичне моделювання процесу розрахунку вартості роялті за використання інтелектуальної власності, розроблене ТОВ «КУА Траст Центр» та узгодженим ТОВ «ХРФФБ», яким визначено універсальну економіко-математичну модель для розрахунку сум роялті по ліцензійному договору між ліцензіаром та ліцензіатом, у ході використання ліцензіатом об`єкта інтелектуальної власності (а. с. 145-250, т. 3).
У свою чергу, відповідачем не доведено невідповідність фінансових умов ліцензійного договору загальноприйнятим правилам ведення господарської діяльності.
Верховний Суд також погоджується з критичною оцінкою судом апеляційної інстанції  доводів податкового органу про ненадання доказів на підтвердження прямого або опосередкованого причинно-наслідкового зв`язку між початком використання знаку у господарській діяльності та зростанням доходу, того, що саме таке використання мало вплив на доходи підприємства та зв`язок суми виплачених роялті з отриманими доходами, виходячи з наступного.
Так, під господарською діяльністю в  Господарському кодексі України  розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ст. 3 ГК України).
Згідно із пп.  14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України  розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
За  статтею 42 ГК України  підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відповідність господарської операції діловій меті, про що може свідчити і економічна обґрунтованість витрат на її здійснення, є необхідною умовою для реалізації платником податків права на отримання податкових преференцій, оскільки їх встановлення законодавцем має на меті стимулювання ділової активності учасників торгівельного обороту, що, у свою чергу, передбачає здійснення господарських операцій, що є об`єктом оподаткування, з метою досягнення економічного ефекту (ділової мети), а не тільки з метою отримання податкової вигоди. Відсутність економічної доцільності господарських операцій, окрім як здійснення їх з метою отримання податкової вигоди у вигляді витрат та/або податкового кредиту, є підставою для зменшення в податковому обліку платника податків сум витрат та/або податкового кредиту.
Таким чином, право на формування податкових вигод виникає у платника податків за наявності сукупності обставин та підстав, однією із яких є ділова мета.
Видами діяльності позивача за КВЕД є: [64.30] - Трасти, фонди та подібні фінансові суб`єкти; [64.99] - Надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н.в.і.у.; [66.19] - Інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення; [68.10] - Купівля та продаж власного нерухомого майна; [41.10] - Організація будівництва будівель.
До того ж, надані позивачем податковому органу та суду першої інстанції копії фінансового звіту форми Ф-2 та декларації з доходу підприємства за 2012-2014 роки, свідчать про зростання доходів підприємства позивача після використання торгового знаку (використання цього знаку на бланках підприємства, ділових документах, печатці, на офіційному веб-сайті, тощо). При цьому, апеляційний суд зазначив, що використання позивачем торгового знаку здійснювалося з метою виокремлення його як суб`єкта господарської діяльності серед інших учасників господарських відносин, які надають подібні послуги (здійснення діяльності із залучення коштів фізичних та юридичних осіб для фінансування будівництва об`єктів житлової та нежитлової нерухомості), рекламі цього суб`єкта (в тому числі і у мережі Інтернет), тощо.
Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважає безпідставним висновок податкового органу про те, що власником свідоцтва на право користування товарним знаком, право на використання якого було предметом договору від 01.03.2011 № РО-ПОЗ, є ТОВ «КУА Траст Центр», як юридична особа, облік результатів діяльності якої здійснюється окремо від обліку результатів діяльності пайового фонду, 
Так, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності в Україні набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно із Законом України «Про інститути спільного інвестування» № 5080-VI від 05.07.2012 (із змінами та доповненнями), пайовий фонд - сукупність активів, що належать учасникам такого фонду на праві спільної часткової власності, перебувають в управлінні компанії з управління активами та обліковуються нею окремо від результатів її господарської діяльності» (ч. 1 ст. 41 Закону № 5080-VI).
Кошти спільного інвестування - кошти, внесені засновниками корпоративного фонду, кошти та у випадках, передбачених цим Законом, інші активи, залучені від учасників інституту спільного інвестування, доходи від здійснення операцій з активами інституту спільного інвестування, доходи, нараховані за активами інституту спільного інвестування, та інші доходи від діяльності інституту спільного інвестування (відсотки за позиками, орендні (лізингові) платежі, роялті тощо) (п. 11. ч. 1 ст. 1 Закону № 5080-VI).
Згідно з ч. 2  ст. 43 Закону України «Про інститути спільного інвестування», укладаючи договори за рахунок активів пайового фонду, компанія з управління активами діє від свого імені в інтересах пайового фонду з обов`язковим зазначенням у таких договорах реквізитів фонду.
Відповідно до ч. 1  ст. 48 Закону України «Про інститути спільного інвестування»  активи інституту спільного інвестування можуть складатися з цінних паперів, коштів, у тому числі в іноземній валюті, банківських металів та інших активів, передбачених законодавством.
Положеннями ч. 1  ст. 177 ЦК України  визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Відповідно до ч. 1  ст. 495 ЦК України  майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що право власності на знак для товарів та послуг, включаючи майнові та немайнові права, які випливають із Свідоцтва України № 64927 від 17.07.2006, ЗНВПІФ «Інвест центр 1» отримав внаслідок укладення договору купівлі-продажу цього права 25.06.2010 між попереднім власником знаку ТОВ «Профбудальянс» та ТОВ «КУА ТРАСТ ЦЕНТР», як керуючого активами цього венчурного фонду.
У зв`язку з цим, право власності на товарний знак перейшло до активів саме ЗНВПІФ «Інвест центр 1», який перебуває під керуванням (управлінням правами майном) компанії з управління активами - ТОВ «КУА ТРАСТ ЦЕНТР». Оскільки Фонд є сукупністю активів, які, в свою чергу, є власністю інвесторів, укладаючи договори за рахунок активів пайового фонду, компанія з управління активами діє від свого імені, але в інтересах пайового фонду з обов`язковим зазначенням у таких договорах реквізитів фонду (ч. 2 ст. 43 Закону).
Отже, саме у такий спосіб укладався договір купівлі-продажу товарного знаку (ТОВ «КУА Траст Центр» як керуюча активами Фонду), визначено право власності на товарний знак в рішенні Господарського суду по справі № 38/210-10 від 08.09.2010 (ТОВ «КУА Траст Центр», як керуюча активами Фонду), а також саме таким чином сплачується роялті (ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючої активами Фонду).
Що стосується посилання відповідача на те, що ЗНВПІФ «Інвест центр 1» не є юридичною особою та не може бути власником свідоцтва на право користування товарним знаком відповідно до вимог  Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», то суд апеляційної інстанції їх правильно відхилив, зазначивши, що 25.06.2010 ЗНВПІФ «Інвест центр 1» набуло право власності на торговельну марку за участі ТОВ «КУА «Траст Центр», ліцензійні платежі стали надходити до активів ЗНВПІФ «Інвест центр 1», оскільки цей торговий знак було продано первісним власником (ТОВ «Профбудальянс») на користь ЗНВПІФ «Інвест центр 1», від імені та в інтересах якого виступало ТОВ «КУА Траст Центр», і саме це було зазначено у договорі купівлі-продажу.
Разом з тим, до державного реєстру в якості власника було внесено ТОВ «КУА Траст Центр», оскільки відсутня технічна можливість внести до реєстру особу, яка не є юридичною особою (як венчурний фонд). У зв`язку з цим, право власності ЗНВПІФ «Інвест центр 1» на торговий знак було встановлено в судовому порядку.
Щодо відсутності документів на підтвердження правового статусу ЗНВПІФ «Інвест центр 1» та його взаємовідносин з ТОВ «КУА «Траст Центр», на чому наголошував відповідач, то апеляційним судом встановлено, що ЗНВПІФ «Інвест центр 1» є Закритим недиверсифікованим венчурним пайовим інвестиційним фондом, який внесено до Єдиного державного реєстру інститутів спільного інвестування (ЄДРІСІ) (а. с. 174, т. 2).
При цьому, апеляційний фонд зазначив, що венчурний інвестиційний фонд - це корпоративний або пайовий недиверсифікований інвестиційний фонд, активи якого більше, ніж на 50 % складаються з корпоративних прав і цінних паперів, які не котируються на фондових біржах, здійснює виключно приватне розміщення емітованих ним цінних паперів. За порядком здійснення діяльності закритий інвестиційний фонд - якщо фонд або його компанія з управління активами не беруть на себе зобов`язання щодо викупу цінних паперів, емітованих цим ІСІ (або його компанією з управління активами) до моменту припинення цього фонду. Закритий інвестиційний фонд створюється на визначений час і здійснює викуп своїх інвестиційних сертифікатів після закінчення терміну своєї діяльності. За структурою активів недиверсифікований ІСІ це інвестиційні фонди, структура активів яких не відповідає спеціальним вимогам. При цьому, пайовий інвестиційний фонд (ПІФ) - це інвестиційний фонд, активи якого належать інвесторам на правах спільної часткової власності, та перебувають в управлінні компанії з управління активами (КУА) і враховуються окремо від результатів її господарської діяльності.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що фактичним власником немайнових прав є не ТОВ «КУА «Траст Центр», як помилково уважав відповідач, а ЗНВПІФ «Інвестиційний центр 1».
Поряд із цим, Верховний Суд звертає увагу на те, що якщо норма закону припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, то діє презумпція правомірності рішень платника податку (пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України).
У разі коли норми ПК України суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків (п. 56.21 ст. 56 ПК України).
Отже, апеляційний суд правильно зазначив, що на підставі указаного вище договору та актів встановлення розміру роялті у періоді, що перевірявся, позивачем обґрунтовано було віднесено до складу витрат нараховану суму роялті на користь ТОВ «КУА Траст Центр», як керуючого активами ЗНВПІФ «Інвестиційний Центр 1» у загальному розмірі 127  130 922,00 грн. Водночас, відповідачем не доведено, що визначена сторонами сума роялті є не підтвердженою документально.
Таким чином, Верховний Суд погоджує висновок суду апеляційної інстанції про те, що винесене контролюючим органом податкове повідомлення-рішення № 0000162205, яким визначено грошове зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 30365975,00 грн є неправомірним та підлягає скасуванню, оскільки висновки акту перевірки в цій частині не підтверджують факту порушення позивачем вимог податкового законодавства.
Разом із цим, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, зокрема, того, що спірні господарські операції між позивачем та ТОВ «КУА Траст Центр», що діє в інтересах та за рахунок ЗНВПІФ «Інвест Центр 1», не є контрольованими у розумінні п. 39.2 ст. 39 ПК України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що винесене контролюючим органом податкове повідомленні-рішення № 0000182205, яким визначено грошове зобов`язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції на загальну суму 365400,00 грн також є неправомірним, а тому підлягає скасуванню.
Водночас, Верховний Суд зазначає, що підставою для відкриття касаційного провадження слугували посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначивши, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Натомість, скаржник конкретно не визначає висновку щодо правильного застосування якої норми права, яка б врегульовувала конкретний спір, ще не сформульовано Верховним Судом.
Суд звертає увагу, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення у ній норми права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду. У разі подання касаційної скарги на цій підставі скаржник повинен обґрунтувати у чому саме полягає неправильне застосування відповідної норми матеріального права судами (частина третя статті 351, абзац 1 частини четвертої статті 328 КАС України).
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із позицією суду апеляційної інстанцій у цій справі з посиланням при цьому на обставини справи, з урахуванням яких суд надавав оцінку обставинам справи, й по суті зводяться лише до їх переоцінки. Такі доводи не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.
Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 КАС України).
З огляду на наведене, касаційна скарга Головного управління ДПС у Харківській області не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області залишити без задоволення.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року у справі №820/477/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                              І. В. Дашутін
Судді                                        
                              О.О. Шишов
                              
                              М.М. Яковенко