Постанова                                      
Іменем України
16 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 937/2398/21
провадження № 61-16951св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2021 року у складі судді Горбачова Ю. В. та постанову Запорізького апеляційного суду 
від 10 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., 
Кримської О. М., Кочеткової І. В.,
 
      ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року про визнання за відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також просила визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
 
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 26 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
 
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що є рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, ухвалене між тими самими сторонами, про той самий спір і з тих самих підстав, тому наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 
186 ЦПК України.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2021 року - без змін.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем фактично оскаржується рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року (справа № 2-361/12) про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру, однак питання законності судового рішення не може бути предметом судового розгляду. Суд вказав, що оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сторони, предмет та підстава позовів у справі № 2-361/12 та у справі, яка переглядається, є різними, отже дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України. Зазначає, що крім визнання незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року, вона просила також визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про оскарження нею лише судового рішення, не звернувши увагу на іншу позовну вимогу.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 07 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 14 лютого 2013 року (справа № 2-361/12) задоволено позов ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла законний представник ОСОБА_3 , до Мелітопольської міської ради, треті особи: Мелітопольська міська нотаріальна контора, ОСОБА_1 , та визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 .
 
Вказане рішення суду переглядалось в апеляційному та касаційному порядку за скаргами ОСОБА_1 .
 
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06 листопада 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 14 лютого 2013 року залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 06 серпня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 06 листопада 2013 року залишено без змін.
 
У подальшому ОСОБА_1 намагалася повторно ініціювати апеляційне та касаційне оскарження рішення суду першої інстанції, однак ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2020 року та ухвалами Верховного Суду від 07 грудня 2019 року та від 31 серпня 2020 року їй відмовлено у повторному перегляді судових рішень.
 
Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що вона як дружина померлого ОСОБА_4 має право на спадщину, однак її не було залучено до участі у справі № 2-361/12 у якості належного відповідача. Крім того, спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 також були його онуки після смерті сина ОСОБА_5 , а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 . Посилаючись на такі обставини, позивач просила визнати незаконним рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року та визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, яка залишилась після смерті ОСОБА_4 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17 (провадження № 14-5цс19), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17 (провадження № 14-655цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19), від 18 грудня 
2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19)).
 
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Отже, законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді чи суду під час здійснення правосуддя шляхом подання апеляційної та касаційної скарги на судове рішення, яке громадянин вважає таким, що прийняте з порушенням норм права.
 
Предметом нового судового розгляду не можуть бути ухвалені у іншій справі судові рішення або процесуальна діяльність судді при їх ухваленні.
 
Оскарження судових рішень у спосіб, обраний позивачем, нормами чинного законодавства України не передбачено.
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 711/2373/17 (провадження № 61-32706св18), від 30 січня 2019 року у справі № 757/25651/17-ц (провадження № 61-38336св18),
від 19 грудня 2019 року у справі № 733/220/18 (провадження № 61-44025св18) та від 7 липня 2021 року у справі № 625/2147/19 (провадження № 61-16252св20).
 
Пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), 
від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), 
від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі 
№ 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі 
№ 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі 
№ 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16 (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), 
від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).
 
Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. 
 
Відсутність у позивача юридичної можливості оскаржити судове рішення поза порядком, передбаченим процесуальним законом, є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що особи має право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, а не ініціювання нового позову щодо оскарження законності рішення суду, яке набрало законної сили.
 
З огляду на те, що у цій справі позивач фактично повторно оскаржує судове рішення у справі № 2-361/12, яке набрало законної сили, однак питання законності судового рішення не може бути предметом нового судового розгляду у іншій цивільній справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі, яка не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. 
Оскарження судового рішення допускається лише у спосіб, визначений цивільним процесуальним законодавством, яким ОСОБА_1 скористалася, оскаржуючи в апеляційному та касаційному порядку рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2013 року у справі № 2-361/12.
 
З огляду на ці обставини суд відхиляє як безпідставні доводи касаційної скарги про перешкоди доступу до правосуддя для вирішення її спору з ОСОБА_2 щодо права на квартиру 
АДРЕСА_1 .
 
Доводи касаційної скарги про те, що окрім оскарження судового рішення, позивач також просила визнати недійсним право власності відповідача на спірну квартиру, а тому суди помилково відмовили у відкритті провадження щодо вказаних вимог, є необґрунтованими. Як вбачається із тексту позовної заяви, ОСОБА_2 став власником спірної квартири на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 14 лютого 2013 року. Підставою позову позивач зазначила незгоду із  цим судовим рішенням, оскільки суд не залучив її як дружину померлого спадкодавця до участі у справі як відповідача, а також інших спадкоємців за законом, які мають право на спадщину. Інших підстав оскарження права власності відповідача на квартиру позовна заява не містить. 
 
Отже, позивач фактично оскаржує результат розгляду справи №2-361/12, тобто оскаржує судове рішення, яке не може бути предметом нового судового розгляду, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що юридичний спір між сторонами щодо спірної квартири судами вирішений, а позапроцесуальний порядок оскарження судового рішення шляхом ініціювання іншого спору не допускається.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
                                                  ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 серпня 2021 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта