24.01.22
22-ц/812/200/22
                Єдиний унікальний номер справи №489/3136/21                 Провадження № 22-ц/812/200/22 
Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 січня 2022 року                                                                             м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегія суддів судової палати в цивільних справах суду в складі:
головуючого Лисенка П.П.,
суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,
з участю: 
позивача -  ОСОБА_1 
відповідача - ОСОБА_2 ,
її представника - ОСОБА_3 , 
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 27 вересня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Румянцевої Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
у с т а н о в и в :

21 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду та пред`явив до ОСОБА_2 вищевказаний позов, який обґрунтовував наступним.
З 04 липня 1997 року по 05 червня 2018 року він перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі.
У шлюбі у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В період перебування у шлюбних відносинах, він з відповідачем вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. 
За період сумісного проживання, ними була придбана квартира АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що з моменту придбання житла, він здійснював благоустрій, проводив поточний ремонт, сплачував комунальні послуги, просив визнати за ним право власності на Ѕ частину цього нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, придбаного за спільні кошти у період шлюбу. 
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2021 року позов задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 по Ѕ частки за кожним.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 628 гривень 66 копійок. 
08 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення, проте ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2021 року їй було відмовлено в задоволені заяви.
Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його в загальному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням чинного законодавства, просила рішення суду скасувати та визнати спірне майно її особистою приватною власністю.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи та представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана під час шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частинах, а саме шляхом визнання права власності по Ѕ частині спірної квартири за позивачем та відповідачем.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає у повній мірі. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 04 липня 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2018 року - розірвано (а.с. 9-11). 
У шлюбі у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За період сумісного проживання, ними була придбана квартира АДРЕСА_1 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 13.05.2021, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 05 липня 2012 року (а.с. 12-13).
Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 липня 2012 року, ОСОБА_2 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , виданого на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради/свідоцтво про право власності видано замість свідоцтва про право власності від 12 вересня 2005 року (а.с. 174). 
Вказана квартира, відповідно до договору на участь у пайовому будівництві житлового будинку від 15 квітня 2005 року, укладеного між ЗАТ БФ «Житлобуд-Ніко» та ОСОБА_2 , придбана на умовах участі в пайовому будівництві житлового будинку (а.с. 180-183).
Відповідач заперечувала щодо участі позивача ОСОБА_1 у придбанні вказаної квартири та зазначала, що сплачувала за придбання квартири особисті кошти, які були у неї від продажу квартири її матері. На підтвердження чого надала копії квитанцій та рахунок про перерахування особисто нею грошових коштів за придбання квартири (а.с. 177, 178, 179).
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення норм статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Водночас, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідачем ОСОБА_2 не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами того, що нею на придбання квартири витрачено особисті кошти. 
Враховуючи вищевикладені вимоги закону, колегія суддів, встановивши, що спірне майно було набуто подружжям під час шлюбу на підтвердження чого позивачем надано належні та допустимі докази, при цьому презумпція спільності права власності на майно подружжя відповідачем не спростована, вважає, що в силу положень статті 70 СК України, є об`єктом спільної сумісної власності.
Оскільки суд першої інстанції був такої ж думки, та здійснив поділ квартири, визнавши її об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визначивши за ними по Ѕ частини нерухомого майна, то таке рішення є законне та обґрунтоване. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та є лише помилковим тлумаченням особою, яка подала апеляційну скаргу норм діючого законодавства.
Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:                П.П.Лисенко

Судді:                 Н.В. Самчишина

               Т.В. Серебрякова

______________________________________________
Повний текст постанови складено 26 січня 2022 року.