Номер провадження: 22-ц/813/5628/21 
Номер справи місцевого суду: 521/21062/17
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 30

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2021 року                                                                м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Чирці Т.В.,
розглянувши у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІД», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: фірма «Оскар Метал» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі,–

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом, уточненим у подальшому до ФОП ОСОБА_2 , посилаючись на те, що останній є власником нежилої будівлі транспортного цеху (складське приміщення). Позивач зазначав, що 25 березня 2016 року між ним, як директором ПП «Ринч О.В.» та відповідачем було укладено договір оренди складського приміщення, в якому 29 листопада 2017 року сталася пожежа, в результаті якої було знищено та пошкоджено значну кількість майна, в тому числі і майно, яке належало на праві власності позивачу, що було зафіксовано у акті про пожежу. Вказував, що відповідно до акту про пожежу причиною виникнення пожежі став аварійним режим роботи електрообладнання в місці розташування екструдера. Позивач стверджував, що відповідальність за вказану пожежу повинен нести власник приміщення, відповідач у справі ОСОБА_2 , оскільки в приміщенні була відсутня система пожежної сигналізації, і пожежа виникла в тій частині приміщенні, яке позивачем не орендувалася. Зазначав, що відповідно до звіту ТОВ «Актів Інвестментс» щодо визначення розміру матеріальної шкоди (прямого збитку) завданого власнику товарно-матеріальних цінностей (обладнання, інвентаря, готової продукції і будівельних матеріалів) в кількості 83 номенклатурних найменувань від 29 червня 2018 року, матеріальна шкода (прямі збитки), яку він поніс в результаті виникнення пожежі, складає 1436035,00 грн. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму матеріальної шкоди в розмірі 1883729,36 грн, з яких прямі збитки – 1436035,00 грн; суму матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції – 195300,76 грн; упущену вигоду -252393,60 грн; скасувати та визнати недійсними договори дарування від 18 грудня 2017 року та від 19 грудня 2017 року. Після винесення судом ухвали про роз`єднання позовних вимог, позивач остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь суму матеріальної шкоди в розмірі 1883729,36 грн, з яких прямі збитки – 1436035,00 грн; суму матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції – 195300,76 грн; упущену вигоду - 252393,60 грн (т.1, а.с.2-4).
13 серпня 2019 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення (т.3, а.с.189-197).
23 жовтня 2019 року через канцелярію Малиновського районного суду м. Одеси Ріндіч О.В. подав апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13.08.2019 року. В апеляційній скарзі позивач вказував на те, що вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, відповідач не мав права здавати в оренду непристосовані для виробництва пально-небезпечних виробів приміщення без будь-якої документації на ці приміщення, у тому числі не маючи кадастрового номеру на земельну ділянку, на якій розташовані ці приміщення. Апелянт звертав увагу на те, що відповідно до Висновку №04/86/30.11.2017р. з дослідження технічної причини виникнення пожежі, яка сталася 30.11.2017 року, осередок пожежі в будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходився в північній частині будівлі на території, яку орендував ФОП ОСОБА_4 , в районі розташування печі для сушки сировини (сушильної печі), ознаки осередку пожежі знаходилися на території, яку орендував ФОП ОСОБА_4 , на дані території були розташовані запаси тирси та прилади для виготовлення брикетів для опалювальних печей. Апелянт зазначав, що 12.08.2019 року ним було подано клопотання про перенесення розгляду справи, однак ухвалення оскаржуваного рішення було здійснено без присутності позивача та його представника. Також, на думку апелянта, Договір оренди №1 від 11.11.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 є недійсним, так як закінчення договору відбулося 11.10.2015 року, а пожежа сталася 30.11.2017 року, з огляду на це апелянт робить висновок про те, що на момент пожежі приміщення, де відбувся спалах вогнища, належало ОСОБА_2 , а тому відповідальність за пожежу лежить на відповідачеві. На підставі викладеного, апелянт просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 1436035 грн – прямі збитки, 195300,76 грн – інфляційні втрати, 252393,6 грн – упущена вигода, всього – 1883729,36 грн, в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі (т. 4, а.с. 7-23).
20 грудня 2019 року до Одеського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник – ОСОБА_2 – адвокат Монастирський Г.М. зазначив, що вина відповідачів у виникненні пожежі спростовується Висновком спеціального дослідження, яке завершене під керівництвом начальника ДВЛ АРЗ СП ГУ ДСНС в Одеській області. Згідно з даним Висновком, зазначив представник відповідача, осередок пожежі, яка сталася 30.11.2017 року в будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходився у північній частині будівлі на території, яку орендував ФОП ОСОБА_4 в районі розташування печі для сушки сировини (сушильної печі). Представник відповідача звертав увагу на те, що за договорами найму (оренди) наймодавець, ФОП ОСОБА_2 , передав орендарям, в тому числі позивачу ОСОБА_1 , майно у користування за плату на строк, встановлений договорами найму, при цьому всіма договорами оренди, в тому числі укладеними з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , заборонено втручання власника будівлі (відповідача ОСОБА_2 ) в їхню виробничу діяльність. Представник відповідача зазначив, що відповідач виконав умови ч. 2 ст. 767 ЦК України, попередивши наймачів про особливі властивості та недоліки речі, які йому були відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна наймачів або інших осіб або призвести до пошкодження самої речі під час користування нею. Стосовно доводів апелянта щодо розміру позовних вимог представник відповідача вказував на те, що у переліку майна, охарактеризованого позивачем як знищене, зазначено прилади і обладнання, які навіть не могли йому належати, оскільки є невідокремленими від будівлі відповідача. Представник відповідача також додав, що 03.06.2018 року ОСОБА_1 вивіз все своє майно з території, прилеглої до належній відповідачу нежилої будівлі, що підтверджується, на думку представника відповідача, розпискою позивача. З огляду на це, представник відповідача просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін (т. 4 а.с. 80-83).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.
В судове засідання 02 грудня 2021 року сторони не з`явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції до суду не подавали. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
При цьому, апеляційний суд зауважує, що апелянт, як ініціатор процесу на даній стадії повинен цікавитися рухом своєї апеляційної скарги та отримувати інформацію про призначені судові засідання з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду (п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства, затв. Радою суддів України №14 від 28.02.2020 року; https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/3/1163581/).
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вини відповідача у пожежі, яка сталася 30 листопада 2017 року у нежитловому приміщенні, що належить останньому на праві власності, а тому дійшов висновку, що вина відповідача ОСОБА_2 в заподіянні шкоди майну позивача не встановлена (т. 3, а.с. 196).
Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Обставини справи та оцінка апеляційного суду.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 13 червня 2005 року належить нежила будівля транспортного цеху (складське приміщення), що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 1229,5 кв.м. (т. 1, а.с. 65-66).
22 липня 2005 року право власності ОСОБА_2 на нежилу будівлю транспортного цеху (складське приміщення), що знаходиться по АДРЕСА_1 було зареєстровано в реєстрі про реєстрацію права власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, та технічним паспортом від 14 квітня 2005 року (т. 1, а.с. 14, 15, 67-72).
Як вбачається з матеріалів справи, 25 березня 2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ПП « ОСОБА_5 » в особі директора Ріндіч О.В. було укладено договір оренди №3 від 25 березня 2016 року, строком дії з 01 квітня 2016 року по 01 квітня 2017 року. Після закінчення дії вказаного договору, за домовленістю сторін, договір оренди від 25 березня 2016 року був сторонами пролонгований до 31 березня 2018 року (т. 1, а.с. 6).
Відповідно до умов Договору оренди №3 від 25 березня 2016 року ФОП ОСОБА_2 було передано позивачу у строкове платне користування частина складського приміщення по АДРЕСА_1 , площею 150 кв.м (т. 1, а.с. 5).
Умовами договору сторони погодили, що об`єкт оренди на момент передачі в оренду придатний для використання згідно з п.2 цього Договору; вступ орендаря у володіння та користування об`єктом оренди настає з 01 квітня 2016 року по 01 квітня 2017 року; термін оренди становить один рік з моменту прийняття орендарем об`єкту оренди; орендар зобов`язаний підтримати об`єкт оренди в справному стані, належному санітарному стані, запобігати його пошкодженню, псуванню, дотримуватись правил пожежної безпеки, а також правил користування тепловою та електричною енергією, не допускати перевантаження електромереж; здійснювати за власний рахунок поточний ремонт об`єкта оренди; в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за Договором винна сторона зобов`язана відшкодувати завдані збитки (пункти 1.3, 2.1, 3.1, 6.3, 8.1, 10.1 договору) (т. 1, а.с. 5).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був фізичною особою підприємцем, та займався підприємницькою діяльністю, яка на час звернення до суду була припинена, що підтверджується копією опису документів, що надаються фізичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням» (т. 1. а.с. 9).
Також з матеріалів справи вбачається, що інші приміщення нежилої будівлі по АДРЕСА_1 також були передані відповідачем в оренду на підставі договорів оренди іншим підприємцям та організації, а саме Громадському руху «Вера, Надежда, Любовь» на підставі договору оренди №1 від 01 жовтня 2016 року; ФОП ОСОБА_4 на підставі договору оренди №1 від 11 листопада 2014 року, ОСОБА_6 на підставі договору оренди №4 від 01 жовтня 2017 року, ОСОБА_7 на підставі договору оренди №2 від 18 серпня 2017 року, ОСОБА_8 на підставі договору оренди №4 від 30 вересня 2014 року (т. 1, а.с. 43-61).
Відповідно до наявних матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 за рекомендаціями ДСНС, з усіма орендарями нежилого приміщення по АДРЕСА_1 під особистий підпис, провів інструктаж з техніки безпеки, та протипожежної безпеки, що підтверджується витягом з журналу (т. 1, а.с. 62-64).
29 листопада 2017 року в складському приміщенні по АДРЕСА_1 сталася пожежа, що підтверджується актом про пожежу від 30 листопада 2017 року (т. 1, а.с. 7).
На підтвердження пошкодження нежилого приміщення по АДРЕСА_1 , внаслідок пожежі 30 листопада 2017 року, в матеріалах справи міститься фотофіксація вказаного приміщення після пожежі (т. 1, а.с. 73-75).
Як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, позивач стверджує, що особою, відповідальною за завдану шкоду є відповідач ОСОБА_2 , як власник приміщення, у якому виникла пожежа (т.1, а.с. 3; т.4, а.с. 22).
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже й підставою цивільно-правової відповідальності, є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Як вбачається з висновку №04/86/30.11.2017 осередок пожежі, яка сталася 30 листопада 2018 року в будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 знаходився в північній частині будівлі на території, яку орендував ФОП ОСОБА_4 , в районі розташування печі для сушки сировини (сушильної печі); Найбільш ймовірною причиною виникнення даної пожежі стало потрапляння розжарених часток на горючі матеріали з печі для сушки сировини (сушильної печі), що розташовувалася на території ФОП ОСОБА_4 , що привело до їх займання та розвитку пожежі (т. 1, а.с. 100-124).
З огляду на наведені підсумки дослідження, апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки внаслідок діяльності, яка проводилася на території, яку орендує ФОП ОСОБА_4 , було завдано шкоду ОСОБА_1 , то ФОП ОСОБА_4 мав бути залучений до даної цивільної справи в якості відповідача, оскільки між діяльністю ФОП ОСОБА_4 та наслідками у вигляді пожежі прослідковується причинно-наслідковий зв`язок, а задоволення позовних вимог щодо власника, надає останньому право вимоги до ФОП ОСОБА_4 . 
При цьому, апеляційний суд зазначає, що доводи апелянта стосовно недійсності договору оренди №1, укладеного між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 , є неспроможними, оскільки в матеріалах справи міститься копія Додатку до Договору №1 від 11.11.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 погодили продовжити договір оренди до 11.11.2018 року (т. 1, а.с. 59). Тобто, на момент виникнення пожежі орендарем даного приміщення залишався ФОП ОСОБА_4 .
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до положень ст. 13 Конституції України та ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 , як власник приміщень, в яких сталася пожежа, передавши своє майно в оренду, не звільняється від відповідальності за завдану внаслідок пожежі шкоду, оскільки відповідно до вимог статей 317, 319 ЦК України повинен дотримуватися покладених на нього зобов`язань щодо безпечного використання належних йому на праві власності приміщень, які були передані в оренду.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, відповідно до постанови Верховного Суду від 28.10.2020 року у цивільній справі № 761/23904/19 визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Оскільки при розгляді даної цивільної справи не було залучено ФОП ОСОБА_4 , як співвідповідача, права та обов`язки якого нерозривно пов`язані з позовними вимогами ОСОБА_1 , то апеляційний суд вважає, що дані обставини є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. При цьому суд враховує позицію ВС висловлену в справі № № 562/2502/16-ц (провадження № 61-13430св19). 

Щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, 23.10.2019 року апелянтом було подано клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13.08.2019 року. Дане клопотання апелянт обґрунтовував тим, що після того як сталася пожежа 29.11.2017 року та згоріло майно апелянта на суму прямих втрат – 1436035 грн, припинилася підприємницька діяльність апелянта і доході він не має. Апелянт посилаючись на п. 1 ч. 1 ст.8 Закону України «Про судовий збір», просив звільнити його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, надаючи при цьому докази на підтвердження відсутності у нього доходів (т. 4, а.с. 53-54).
Відповідно до Довідки про подану декларацію про майновий стан і доходи за звітний податковий період, за який подано декларацію – 9 місяців 2017 року сума доходів, яка включається до загального річного оподатковуваного доходу ОСОБА_1 складає 12226 грн; сума податкових зобов`язань, визначених платником податків до сплати за результатами поданої декларації становить 2384,17 грн (т. 4, а.с. 55).
Згідно з Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків інформація про доходи ОСОБА_1 за період з першого кварталу 2018 року по четвертий квартал 2018 року – відсутня (т. 4, а.с. 56). 
Згідно з Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків інформація про доходи ОСОБА_1 за період з першого кварталу 2019 року по другий квартал 2019 року – відсутня (т. 4, а.с. 57). 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
Відповідно до ухвали Одеського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року про відкриття провадження у справі ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору в розмірі 12480 грн до ухвалення судового рішення у справі (т. 4, а.с. 60-61).
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 136 ЦПК України з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Враховуючи майновий стан апелянта, розмір судового збору за подання апеляційної скарги, який значно перевищує річний дохід ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про звільнення апелянта від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення та постановляє нове, яким відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежним суб`єктним складом.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2019 року – скасувати та постановити нове.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

24.12.2021 року                                                                 м. Одеса