КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач - Кулікова С.В
№ 22-ц/824/641/2022
 
                                       П О С Т А Н О В А
 
                               І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

          м. Київ                                                                                           Справа № 760/3585/20
 
09 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кулікової С.В.
суддів                     - Болотова Є.В.
                                 - Рубан С.М.
при секретарі          - Климчук Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Українця В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна,-
в с т а н о в и в:
У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Позов обґрунтовувала тим, що з 25 жовтня 2013 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
03 вересня 2014 року було зареєстровано зміну прізвища відповідача з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». 11 вересня 2014 року було зареєстровано зміну прізвища позивача з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ».
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року шлюб з відповідачем розірвано. За час шлюбу сторонами за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 .
Майнові права на зазначену квартиру були оплачені та придбані спільно з відповідачем шляхом виконання зобов`язань, передбачених інвестиційним договором від 15 грудня 2016 року.
28 травня 2019 року державним реєстратором було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачем.
Посилаючись на наведене, позивач просила суд поділити спільне майно та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року позов задоволено.
У порядку поділу майна визнано за  ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 76,9 кв. метрів, житловою площею 44,4 кв. метри.
У порядку поділу майна визнано за  ОСОБА_1  право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 76,9 кв. метрів, житловою площею 44,4 кв. метри.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 10 930 гривень 40 копійок судового збору.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року та відмовити позивачу в задоволенні позову. Апеляційну скаргу обгрунтовував тим, що суд розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи проігнорував законне право відповідача бути присутнім у судовому засіданні, надавати докази, заявляти клопотання, викликати і допитати свідків.
Вказував на те, що суд не мав правових підстав для розгляду даної справи про поділ майна подружжя у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму, тобто не підпадає під категорію справи як малозначна чи не значної складності.
Крім того, вказував на те, що він не отримував ухвалу суду про відмову у задоволенні клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні, що позбавило відповідача звернутися з зустрічною позовної заявою про поділ боргових зобов`язань.
За вказаних обставин вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду та постановлення нового судового рішення (з урахуванням наявності боргових зобов`язань у розмірі повної вартості інвестиції на спірну квартиру) про відмову у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 адвокат Власенко Ю.В. просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 адвокат Власенко Ю.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справу, посилаючись на те, що його новий представник ОСОБА_6 захворів, а адвокат Горай Л.Й. не зможе прибути у судове засідання через складні сімейні обставини. 
Колегія суддів, враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала можливим розглядати справу за відсутності сторони позивача.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 жовтня 2013 року зареєстрували шлюб.
03 вересня 2014 року було зареєстровано зміну прізвища відповідача з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». 11 вересня 2014 року було зареєстровано зміну прізвища позивача з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ».
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
15 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та АТ «Закритий не диверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Стіма Кепітал» був укладений інвестиційний договір № Л2/К181/1.
28 травня 2019 року державним реєстратором було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Сербіною Н.П.
Відповідач у відзиві на позов зазначив, що кошти на інвестування будівництва спірної квартири він отримав у борг від ОСОБА_9 , що підтверджується розпискою від 16 грудня 2016 року (а.с. 58), а позивач грошей не давала.
Відповідач в обґрунтування своїх доводів посилається на письмові докази.
З довідки ТОВ «Компанія з управління активами «Інвест-Консалтинг» від 19 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 здійснив повну оплату згідно умов інвестиційного договору № Л2/К181/1 від 15 грудня 2016 року у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок АТ «Стіма Кепітал» у сумі 1697346 гривень.
У матеріалах справи міститься квитанція № 1-702К від 16 грудня 2016 року про сплату ОСОБА_1 інвестиційного внеску за житлове приміщення згідно інвестиційного договору № Л2/К181/1 від 15 грудня 2016 року у сумі 1 697 346 гривень.
Позивач при реєстрації права власності на спірну квартиру та укладенні договору купівлі-продажу від 28 травня 2019 року склала відповідну заяву про згоду на придбання відповідачем квартири, а останнім було повідомлено продавця про надання позивачем згоди на придбання ним спірної квартири.
Задовольняючи позов про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між сторонами в рівних частках.
Такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.
Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що  придбана ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 під час шлюбу сторін за згодою ОСОБА_2 
ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя.
За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Доводи апеляційної скарги вказаного висновку суду першої інстанції не спростовують.
Однак, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зазначивши ціну позову 1 385 000 грн. 45 коп.
Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі.
У квітні 2020 року до суду відповідачем було подано заяву за правилами загального позовного провадження та відзив на позовну заяву.
Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року залишено без задоволення заяви ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
30 березня 2021 року, суд розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін справу ухвалив рішення.
Відповідно до ст.. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.  
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст.. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
 У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
У січні 2020 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб був визначений у розмірі 2 102 грн.
Враховуючи п. 5 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, в яких ціна позову перевищує 525 500,00 грн. (250 х 2102 грн.).
Ціна позову у даній справі заявлена позивачем у розмірі 1 358 000,00 грн.
Таким чином, суд не мав правових підстав для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Відтак, рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року підлягає обов`язковому скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_2   до  ОСОБА_1  про поділ майна задовольнити.
У порядку поділу майна визнати за  ОСОБА_2  право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 76,9 кв. метрів, житловою площею 44,4 кв. метри.
У порядку поділу майна визнати за  ОСОБА_1  право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 76,9 кв. метрів, житловою площею 44,4 кв. метри.
Стягнути з  ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 930,40 грн.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 11 лютого 2022 року.

          Головуючий:                                          Судді: