ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2021 року                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №522/16228/19
Апеляційне провадження № 22-ц/813/6508/21 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря - Кузьмук А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітньої ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Науменка А.В., 
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви, зустрічного позову та відзивів на позови 
В серпні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з квартири.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій прописані та проживають відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які чинять йому перешкоди у користуванні власністю. Згоди на вселення і проживання у квартиру відповідачам ОСОБА_6 він не надавав.
Зазначав, що право власності на нерухомість він набув шляхом передачі товариством з обмеженою відповідальністю «ДЖІ.БІ.ДЕБ» (далі-ТОВ «ДЖІ.БІ.ДЕБ», товариство) у його власність вказану квартиру у зв`язку із виходом зі складу засновників товариства. Вартість квартири відповідала його долі в статутному капіталі ТОВ « ДЖІ.БІ.ДЕБ». 
Вказував, що ОСОБА_2 з 10 липня 2017 року позбулася свого права власності на вищевказану квартиру, у зв`язку із невиконанням боржником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики від 02 серпня 2012 року, майновим поручителем якого, перед позикодавцем ОСОБА_7 , співвласником ТОВ « ДЖІ.БІ.ДЕБ», виступала остання.
28 серпня 2019 року на адресу відповідачів: АДРЕСА_2 направлено лист з вимогою про виселення в триденний строк в добровільному порядку із належної ОСОБА_5 квартири, який відповідачами залишений без реагування.
Посилаючись на те, що відповідачі Мандичі є членами сім`ї колишнього власника квартири (відповідача ОСОБА_2 ), що його (позивача) право власності на квартиру ніким не оспорюється, що будь-яких угод про вселення та проживання у його квартирі із відповідачами ним не укладалося, ОСОБА_5 просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
У відзиві на позов ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 , неповнолітньої ОСОБА_4 , просив відмовити у позові ОСОБА_5 , посилаючись на те, що він та члени його родини постійно мешкають та зареєстровані за адресою спірної квартири з 16 березня 2012 року, що підтверджено довідкою ОСББ «Сонячний» від 07 березня 2020 року, сплачують комунальні послуги, іншої нерухомості не мають,
В подальшому, ОСОБА_3 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 заявлено зустрічний позов до ОСОБА_5 , ТОВ «ДЖІ.БІ.ДЕБ», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , юридичний департамент Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації, Державний реєстратор КП «Центр державної реєстрації Хлібодарської селищної ради Тарасенко О.О., орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про скасування державної реєстрації під номером 36505359 від 07 серпня 2017 року.
Зустрічний позов обґрунтований тим, що оскаржуваний запис порушує права неповнолітньої ОСОБА_4 та здійснений з порушенням процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_5 заперечував проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 03 грудня 2020 року первісний позов ОСОБА_5 задоволено.
Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
У зустрічному позові  ОСОБА_3 та ОСОБА_2  відмовлено. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітньої ОСОБА_4 , просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким в задоволені первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_5 , що при відмові у зустрічному позові не врахував фактів порушення прав неповнолітньої дитини та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченою договором іпотеки.
Відзив ОСОБА_5  на апеляційну скаргу мотивований тим, що суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, а доводи та твердження апелянта в апеляційній скарзі не спростовують законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Всі учасники судового процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до правил ч.2ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у відсутність тих з них, хто в судове засідання не з`явився.
Апеляційний суд вважає, що заява представника відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвоката Лічмана В.Л. про відкладення розгляду справи на іншу дату з підстав його занятості в іншому судовому процесі задоволенню не підлягає, оскільки на її підтвердження він не надав належні та допустимі докази.

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, апелянта  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_5 адвоката Чукітову В.В,, а також представника ОСОБА_2 адвоката Лічмана В.Л., який підтримав доводи апеляційної скарги в судовому засіданні, призначеному на 21 вересня 2021 року, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Задовольняючи первісний позов суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що відповідачі не є членами сім`ї позивача та згоди на їх проживання у квартирі він не надавав. Своїм проживанням у квартирі позивача відповідачі порушують його фундаментальне право – право власності на житло, оскільки перешкоджають йому використовувати квартиру для власного проживання.
Відмовляючи в задоволені зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачі просили скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , обґрунтовуючи такі вимоги порушенням процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченою договором іпотеки № 6720 від 02 серпня 2012 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , в той час як ОСОБА_5 не був стороною договору. Окрім того, суд вважав, що обраний позивачами за зустрічним позовом спосіб захисту їх прав не є ефективним, оскільки не відновлює порушені права позивачів по зустрічному позову.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Так, встановлено, що з 07 серпня 2017 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 . 
Своє право власності на зазначену квартиру він набув в результаті виходу зі складу засновників ТОВ «ДЖІ.БІ.ДЕБ» та повернення внесеної частки до статутного капіталу товариства, шляхом передачі вказаної квартири у його власність. Вартість квартири відповідала частці ОСОБА_5 в статутному капіталі ТОВ «ДЖІ.БІ.ДЕБ».
Набуттю права власності ТОВ «ДЖІ.БІ.ДЕБ» на квартиру АДРЕСА_1 передували наступні події. 
08 квітня 2011року ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу купила у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 за 157 872 грн.
05 жовтня 2011 року вказана квартира зареєстрована у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 
02 серпня 2012 року відповідач ОСОБА_1 (зять ОСОБА_2 ) отримав від ОСОБА_7 позику у розмірі 537 129,60 грн., еквівалент 67 200 доларам США, про що було укладено нотаріально посвідчений договір. Відповідно до умов договору строк повернення позики 02 лютого 2013 року.
У той же день, 02 серпня 2012 року, між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_2 виступила майновим поручителем ОСОБА_1 за договором позики від 02 серпня 2012 року. Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. за реєстровим №6720. Відповідно до умов п. 1.5. договору іпотеки, в забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики від 02 серпня 2012 року, ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до п.1.10.11. договору іпотеки, за адресою місцезнаходження предмету іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки.
27 березня 2015 року до договору позики від 02 серпня 2012 року внесені зміни, а саме: збільшена сума позики до 659 422 грн.; змінений строк повернення позики до 27 вересня 2015 року; змінена адреса для направлення поштової кореспонденції позичальнику: АДРЕСА_2 .
У зв`язку із укладанням 27 березня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 договору про внесення змін до договору позики, 27 березня 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 укладено нотаріально посвідчений договір до договору іпотеки за реєстровим №1733, яким внесені зміни до договору іпотеки в частині розміру забезпечуваного зобов`язання; строків виконання основного зобов`язання, а також адреси для листування з іпотекодавцем: АДРЕСА_3 .
16 лютого 2017 року ОСОБА_7 склав нотаріально посвідчену заяву (вимогу про усунення порушень), яка була направлена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
11 липня 2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_7 , у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем, за наслідком чого припинено право власності ОСОБА_2 .
В подальшому ОСОБА_7 , як засновник ТОВ «ДЖІ.БІ.ДЕБ», в якості внеску до статутного капіталу товариства передав квартиру АДРЕСА_1 у власність ТОВ «ДЖІ.БІ.ДЕБ».
Співзасновником ТОВ «ДЖІ.БІ.ДЕБ» був ОСОБА_5 , якому при виході зі складу засновників товариства частка внеску до статутного капіталу була повернута шляхом передачі у його власність квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними у справі доказами. 
Судом першої інстанції встановлено, що у належній позивачу квартирі проживають відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які не є членами сім`ї позивача та згоди на їх вселення і проживання у квартиру  ОСОБА_5 не надавав.
Відповідачі, як особи, які проживають в квартирі позивача, є членами сім`ї колишнього власника квартири – ОСОБА_2 , яка позбулася свого права власності на вищевказану квартиру.
28 серпня 2019 року на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , за адресою їх місця проживання: АДРЕСА_2 , позивачем направлено лист з вимогою у триденний строк виселитися у добровільному порядку із належної ОСОБА_5 квартири, який було проігноровано відповідачами. 
Суд першої інстанції, дослідивши договір іпотеки від 02 серпня 2012 року реєстровий №6720, в тому числі умови пункту 1.10.10 договору, вірно встановив, що при укладанні договору ОСОБА_2 враховані інтереси дітей та інших членів сім`ї і осіб, які мають право користування даним предметом іпотеки (при їх наявності), а також, що згідно умов договору іпотеки, не вбачалось проживання у квартирі її членів сім`ї.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).
Застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень ст.ст.391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Положеннями ч.1ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ч.1ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Аналіз наведених правових норм свідчить, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі №6-158цс1, та підтверджено Верховним Судом в постановах №595/1271/16-ц від15 серпня 2018 року, №320/13248/14-ц від 17 липня 2019 року.
Частиною 1ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів її сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною 1ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Тобто, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст.317,383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.
Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.
Проаналізувавши вищевказані норми матеріального права суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що права відповідачів, які не є власниками спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідачів, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі №309/2477/16-ц від 16 січня 2019 року.
Такі висновки суду першої інстанції також відповідають постанові Верховного Суду у справі №638/13030/13-ц від 25 липня 2018 року, в якій зроблено висновок, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, а отже у такому разі наявні правові підстави для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.
До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд і у своїх більш пізніх постановах: від 02 жовтня 2019 року у справі № 644/6646/14-ц; від 25 лютого 2021 року у справі № 761/26620/16?ц.
Водночас апеляційний суд звертає увагу, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення ст.156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.
З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення ст.391, та статей глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК України, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).
Право користування чужим майном передбачено у ст.ст.401-406 ЦК України.
Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Установивши, що ОСОБА_5 , як власник квартири АДРЕСА_1 , категорично заперечує проти проживання у ній відповідачів, які без його згоди вселилися у спірне житлове приміщення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про усунення йому перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.
Оцінюючи виселення  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції, апеляційний суд вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом шляхом їх виселення відповідає такому критерію, оскільки: по-перше, між сторонами не існувало домовленостей з приводу проживання відповідачів у квартирі, по-друге, відповідачі  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 фактично забезпечені іншим житлом, яке має змогу надати їх родичка ОСОБА_2 , якій, як було встановлено судом першої інстанції, належить на праві власності квартира АДРЕСА_4 , та яка раніше надавала їм для проживання саме спірну квартиру.
У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п.3 ч.2ст. 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права» 
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду №182/7347/18 від 16 грудня 2020 року.
Суд першої інстанції також правильно врахував, що тривалий строк користування відповідачами спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. 
Така правова позиція суду відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові №638/13030/13-ц від 25 липня 2018 року.
Судом встановлено, що у власності ОСОБА_2 перебуває квартира АДРЕСА_4 , з огляду на що остання може надати дозвіл на проживання у зазначеній квартирі особам, яких вважає членами своєї сім`ї.
Зазначена обставина спростовує твердження відповідачів, що у разі виселення їм ні де буде проживати.
Також суд апеляційної інстанції критично відноситься до доводів апеляційної скарги відповідно до яких в спірній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_4 , оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи, як то відповідями з адресно-довідкового бюро, згідно яких в спірній квартирі зареєстровані лише ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які є батьками ОСОБА_4 .
Підтвердження місця реєстрації громадян регламентується Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та наказом МВС України №1077 від 22.11.2012 року, зареєстрованому в Мінюсті України за №2109/22421 від 18 грудня 2012 року «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для нього документів».
Згідно п. 8.1.наказу МВС України №1077 від 22 листопада 2012 року «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для нього документів» відомості про місце проживання/перебування особи та інші персональні дані особи надаються адресно-довідковими підрозділами територіальних органів ДМС і підрозділами ДМС за запитами осіб, органів державної влади, підприємств, установ, організацій, закладів щодо доступу до персональних даних за формою, наведеною в додатку 18 до цього Порядку (далі - запити), та оформлюються відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України «Про захист персональних даних» за умови згоди суб`єкта персональних даних, наданої володільцю бази персональних даних на обробку цих персональних даних, або відповідно до вимог закону.
Форма довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що була затверджена наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22 липня 2003 року № 204, 13 вересня 2019 року втратила чинність у зв`язку з виданням наказу Міністерства соціальної політики України від 17 липня 2019 року № 1106. Тобто, організації та підприємства, що раніше видавали зазначену довідку, більше не мають на це прав.
Висновки суду першої інстанції, що виключно адресно-довідкові підрозділи територіальні органи ДМС і підрозділи ДМС підтверджують факт реєстрації фізичної особи за відповідною адресою, а довідка (виписка з домової книги про склад сім`ї та реєстрації), оформлена ОСББ «Сонячний» не є належним та допустимим доказом який підтверджує реєстрацію ОСОБА_4 у спірній квартирі, зроблені на підставі правильного аналізу норм діючого законодавства.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та відмови у зустрічному позові, оскільки позивач є новим власником квартири, який не давав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідачів, а останні вселилися та проживають у квартирі зі згоди колишнього власника, та у відповідачів є можливість проживати в іншому житловому приміщені.
Доводи апеляційної скарги вказаний висновок суду не спростовують.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зустрічному позові позивачі просять скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36505359 від 07 серпня 2017 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 , в той час коли зазначені позовні вимоги обґрунтовані порушеннями процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченою договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрованим за №6720 від 02 серпня 2012 року, а реєстрація права власності на підставі іпотечного застереження не оспорюється.
Договір іпотеки укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , згідно якого ОСОБА_2 є майновим поручителем ОСОБА_1 . Тобто, ОСОБА_5 не був стороною договору. Окрім того, ОСОБА_5 набув право власності на підставі виходу зі складу засновників ТОВ «ДЖІ.БІ.ДЕБ». Зазначені факти позивачами за зустрічним позовом ні в рамках розгляду справи у суді першої інстанції, ні на стадії апеляційного перегляду справи, жодним чином не спростовуються.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що у разі задоволення зустрічного позову право власності на спірну квартиру підлягає поновленню за ТОВ «ДЖІ.БІ.ДЕБ», що свідчить про не неефективно обраний позивачами за зустрічним позовом спосіб захисту прав.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Обраний позивачами за зустрічним позовом спосіб захисту права не є ефективним у розумінні ст.13 Конвенції, оскільки не може забезпечити поновлення прав позивачів внаслідок його невідповідності змісту порушеного права та характеру спірних правовідносин.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відтак, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Зазначена позиція також підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16.
Таким чином, оскаржуване рішення не створює жодних правових наслідків для позивачів, а тому не може порушувати їх права чи інтереси, а отже такі вимоги не можуть бути задоволені судом. Обраний позивачами за зустрічним позовом спосіб захисту прав не сприяє ефективному відновленню порушеного права, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені зустрічного позову.
Частиною 1 ст.375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , неповнолітньої ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий 

Судді: