Ухвала
 
17 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 359/7865/17
провадження № 61-21008ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду 
з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.
 
Позовна заява мотивована тим, що 21 листопада 2015 року  близько             11 год 33 хв на вулиці Героїв Небесної Сотні у місті Борисполі            ОСОБА_1 спричинив позивачу тілесні ушкодження  у вигляді забою м`яких тканин спинки носу із синцем, які визнані судово-медичною експертизою легкими тілесними ушкодженнями, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України і призначено покарання. 
 
Позивач вказував, що протиправними діями відповідача йому було завдано матеріальну та моральну шкоду. 
 
Враховуючи наведене, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути на свою користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 85 014,00 грн, витрати на проведення судово-психологічної експертизи  в розмірі 5 867,09 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн. 
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області                 від 26 червня 2020 року в складі судді Муранової-Лесів І. В. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь           ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 125 КК України, в розмірі 8 501,40 грн, а також витрати на правову допомогу, понесені у кримінальному провадженні, в розмірі 5 000,00 грн та судові витрати за проведення судової експертизи в сумі 586,71 грн, а всього на загальну суму 14 088, 11 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 1 280,00 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що визначений експертом та позивачем розмір відшкодування заподіяної останньому моральної шкоди в сумі 85 014,00 грн, є завищеним. З урахуванням засад розумності, добросовісності та справедливості суд визнав адекватною, справедливою і достатньою компенсацією заподіяної позивачу моральної шкоди в розмірі 8 501,40 грн. Такий розмір становить 1/10 від визначеного експертом відшкодування та більш ніж в п`ять разів перевищує розмір мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що був встановлений на момент звернення позивача з даним позовом до суду. При цьому, суд врахував, що тривалий час розгляду даної цивільної справи був пов`язаний з проведенням судової психологічної експертизи, на якій наполягав позивач та призначення якої не було обов`язковим відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задоволено частково. 
 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області                   від 26 червня 2020 року в частині задоволених вимог про стягнення моральної шкоди, судових витрат за проведення судової експертизи, та загальної суми, що підлягає стягненню, змінено. Стягнуто з               ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі        38 400,00 грн, судові витрати за проведення судової експертизи у розмірі 2 827,94 грн,  а всього 46 227,94 грн.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що надаючи оцінку висновку експерта, суд першої інстанції не врахував, що експертом чітко було визначено: враховуючи обставини, викладені у матеріалах справи, фактор «d» (розмір компенсації презюмованої шкоди) у відповідності до розрахункової таблиці відносин одиниць, з урахуванням об`єктивних даних, відповідатиме соціально-психологічним аспектам: «спричинення легкої шкоди здоров`ю», що оцінюється коефіцієнтом d=0,03 в 12 мінімальних заробітних плат. 
 
Позивач звернувся до суду у жовтні 2017 року, тому розмір мінімальної заробітної плати слід враховувати станом на січень 2017 року. Положенням статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України                                 на 2017 рік» установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3 200 грн.
 
З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду, враховуючи встановлені обставини справи, надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, доводам позивача та запереченням відповідача, дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 38 400,00 грн (12 мінімальних заробітних плат х     3 200 грн). При цьому, колегія суддів, зважаючи на умисний характер заподіяння легких тілесних ушкоджень відповідачем позивачу, вважала, що такий розмір моральної шкоди є співмірним із завданими ушкодженнями здоров`я позивачу, відповідає розумності і справедливості.
 
Враховуючи, що позов задоволено на загальну суму 43 400,00 грн, що становить 48,2 % від вимог заявлених в суді першої інстанції, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем за проведення судової експертизи у розмірі          2 827,94 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 5 000 грн сторонами не оскаржувалося, тому не було предметом перегляду апеляційним судом.
 
20 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду                     від 23 листопада 2021 року, в якій заявник просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року 
у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, 
що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду 
на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень 
resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом позову у цій справі є моральна шкода в розмірі 85 014,00 грн та матеріальна - 5 867,09 грн. Вказані позовні вимоги є майновими, оскільки позивач визначив їх у грошовому вимірі. Тобто ціна позову становить 90 881,09 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 =          227 000 грн).
 
При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).
 
Разом з тим, касаційна скарга містить посилання на підпункти «а», «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, якими визначено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
 
Європейський суд з прав людини зазначає, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонструвала наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи (рішення у справі «Азюковська проти України», від 09 жовтня 2018 року, заява № 47921/08). 
 
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в» пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, 
так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
Посилаючись на існування зазначених вище обставин, заявником не наведено жодних аргументів і не додано до касаційної скарги будь-яких доказів, які б підтверджували те, що касаційна скарга підлягає перегляду Верховним Судом на підставі підпунктів «а», «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі, без належного обґрунтування таких обставин, не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи в суді касаційної інстанції.
 
Підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Наведене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Отже, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
За наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду                          від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська