ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року 
м. Київ
cправа №  923/1427/20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:      Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю., 
секретар судового засідання - Астапова Ю. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Піфагор-17" на постанову Південно - західного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 (колегія суддів: Ярош А. І., Діброва Г. І., Принцевська Н. М.) і рішення Господарського суду Херсонської області від 27.04.2021 (суддя Закурін М. К.) у справі
за позовом заступника керівника Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави в особі Херсонської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю "Піфагор - 17" про розірвання договору оренди та зобов`язання повернути земельну ділянку,
за участю представників:
Офісу Генерального прокурора - Шекшеєва В. С.,
позивача - Рибкіна Ю. Є.,
відповідача - Оніщенко О. В.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          30.12.2020 заступник керівника Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області звернувся до Господарського суду Херсонської області з позовом в інтересах держави в особі Херсонської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю "Піфагор-17" (далі - ТОВ "Піфагор-17") про:
-          розірвання укладеного 06.05.2019 договору оренди земельної ділянки площею 147,1581 га, кадастровий номер 6522384000:02:001:0297, розташованої за межами населених пунктів на території Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району;
-          зобов`язання повернути зазначену земельну ділянку.
2.          Позов мотивовано систематичною несплатою відповідачем орендних платежів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
3.          06.05.2019 між Херсонською обласною державною адміністрацією (далі - Херсонська ОДА) та ТОВ "Піфагор-17" укладено договір оренди землі, за умовами якого:
-          орендодавець надає, а орендар приймає в оренду на 30 років земельну ділянку площею 147,1581 га, кадастровий номер 6522384000:02:001:0297, яка розташована за межами населених пунктів на території Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування фотоелектричної станції потужністю 300 МВт (пункт 1),
- нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 146 219 674,46 грн (пункт 5),
- орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та складає 4 386 590,23 грн за один рік оренди (пункт 9),
-          орендна плата вноситься у строки, передбачені статтями 285 - 287 Податкового кодексу України (пункт 11),
-          дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором (пункт 31).
4.          Згідно з листом Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі від 25.03.2020 № 2620/9/21-22-04-04-07 відповідач до податкового органу не звітує та не виконує зобов`язання зі сплати орендних платежів.
5.          Відповідно до листа Новозбур`ївської сільської ради від 15.05.2020 вих. № 02-23/292 сплата за оренду земельної ділянки за кадастровим номером 6522384000:02:001:0297 не надходила та станом на час підписання листа заборгованість складала 4 021 040,98 грн.
6.          Згідно з листом Новозбур`ївської сільської ради від 24.09.2020 вих. № 02-23/566 станом на 24.09.2020 грошові кошти за оренду земельної ділянки від відповідача не надходили.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
7.          Рішенням Господарського суду Херсонської області від 27.04.2021, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.10.2021, позов задоволено.
8.          Судові рішення мотивовано тим, що несплата ТОВ "Піфагор-17" орендної плати з моменту державної реєстрації договору - з 10.06.2019 по грудень 2020 року у загальній сумі 6 835 769,74 грн є істотним порушення умов договору та чинного законодавства через значну міру позбавлення того, на що орендодавець розраховував при укладенні договору з орендарем. Зазначене є підставою для дострокового розірвання договору у випадку систематичної несплати орендної плати.
9.          Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, також дійшов висновку, що Херсонська ОДА - позивач у справі, є компетентним суб`єктом у спірних правовідносинах, у тому числі державним органом, на який покладено контрольні функції щодо оренди земельних ділянок державної власності, однак внаслідок невжиття позивачем належних та необхідних заходів для захисту своїх інтересів, прокурор, здійснюючи представництво інтересів держави, з метою захисту її економічних інтересів, які полягають у контролі за недопущенням завдання збитків унаслідок несплати орендної плати, правомірно звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки.
Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги
10.          ТОВ "Піфагор-17" у касаційній скарзі просить рішення та постанову попередніх судових інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
11.          Скарга з посиланням на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивована неправильним застосуванням та порушенням судами норм чинного законодавства, а також застосуванням судами норми права без урахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, відсутності висновку Верховного Суду та порушенні судами норм процесуального права.
12.          Скаржник наголошує на необхідності надання висновку про застосування пункту 24 розділу Х "Перехідних положень" Земельного кодексу України у поєднанні зі статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", а також відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки суди порушили "законне сподівання" на отримання "активу", отже, допустили неправильне застосування статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та не врахували цілу низку рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
13.          Херсонська обласна прокуратура та Херсонська ОДА у відзивах просять у задоволенні касаційної скарги відмовити, рішення та постанову попередніх судових інстанцій залишити без змін, наголошуючи на доведеності позовних вимог.
Позиція Верховного Суду
14.          Частиною першою статті 2 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
15.          За приписами статті 1 Закону України "Про оренду землі", яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
16.          Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
17.          Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
18.          Згідно із частинами 1, 2 статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
19.          Положеннями статей 24, 25 Закону України "Про оренду землі" визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.
20.          Згідно з частинами третьою, четвертою статті 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
21.          Частиною першою статті 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
22.          Стаття 141 ЗК України передбачає таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати.
23.          Водночас за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
24.          Судами попередніх інстанцій установлено, що на виконання умов спірного договору, зокрема, пунктів 9 та 11, відповідач мав сплачувати орендну плату, сума якої становить 4 386 590,23 грн за 1 рік, у строки, встановлені Податковим кодексом України, а саме щомісячно протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця. 
25.          Проте, як установили суди попередніх інстанцій, ТОВ "Піфагор-17" орендну плату за землю з дати державної реєстрації спірного договору не сплачував і за період з 10.06.2019 по грудень 2020 року (час звернення прокурора з цим позовом) заборгував 6 835 769,74 грн, що визнано судами достатньою підставою для розірвання договору та зобов`язання ТОВ "Піфагор-17" повернути земельну ділянку власнику.
26.          Як вже зазначалося, оскаржуючи судові рішення у справі, ТОВ "Піфагор-17" не погоджується з висновками судів про дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", та наявності законних підстав для представництва інтересів держави в особі Херсонської ОДА, та зазначає про неврахування судами висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 16.09.2020 у справі № 922/708/19 та від 08.12.2020 у справі № 908/1664/19.
27.          Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131^1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
28.          Положення пункту 3 частини 1 статті 131^1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким є Закон України "Про прокуратуру".
29.          За змістом абзаців 1, 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" (у відповідній редакції) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
30.          Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді (правова позиція щодо необхідності обґрунтування прокурором у суді підстав для представництва висловлена у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 16.09.2020 у справі № 922/708/19 та від 08.12.2020 у справі № 908/1664/19). Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (абзаци 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").
31.          Системне тлумачення положень частин 3- 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
32.          Водночас тлумачення пункту 3 частини першої статті 131^1 Конституції України з урахуванням практики ЄСПЛ свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. 
33.          При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
34.          Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
35.          У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
36.          "Нездійснення захисту" має вияв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
37.          "Здійснення захисту неналежним чином" має вияв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
38.          "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
39.          Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 
40.          Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17). 
41.          Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).
42.          Звертаючись до суду з позовом у справі, яка переглядається та обґрунтовуючи наявність підстав для представництва інтересів держави, прокурор наголосив на бездіяльності Херсонської ОДА, яка не вжила заходів цивільно-правового реагування щодо повернення землі, у зв`язку з чим відповідно до статті 131^1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявні підстави для вжиття прокуратурою Херсонської області заходів представницького характеру шляхом пред`явлення даного позову з метою захисту інтересів держави.
43.          Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, надсилання прокурором повідомлення на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
44.          Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
45.          Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
46.          При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справах № 910/6144/18 та № 912/2529/18).
47.          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №  912/2385/18 наведено такі правові висновки:
"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів щодо порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

48.          Як установлено судом апеляційної інстанції, Херсонська ОДА відповідно до договору оренди землі від 06.05.2019 як орендодавець земельної ділянки та відповідно до частини 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі" має право вимагати сплати відповідачем орендних платежів, а згідно зі статтею 32 зазначеного Закону має право на дострокове розірвання договору. 
49.          Водночас Херсонська ОДА є державним органом, на який покладено контрольні функції щодо оренди земельних ділянок державної власності.
50.          Судом першої інстанції з урахуванням правових висновків Верховного Суду установлено, що Новокаховська місцева прокуратура звернулася до Новозбур`ївської сільської ради з вимогою про надання інформації стосовно сплати Відповідачем орендної плати за спірним договором (лист від 05.03.2020 вих. № 34-2532/вих. 20).
51.          У свою чергу у листі від 10.03.2020 вих. № 02-23/159 Новозбур`ївська сільська рада повідомила прокуратуру про несплату відповідачем орендної плати.
52.          Новокаховська місцева прокуратура звернулася до Херсонської ОДА з вимогою про надання інформації стосовно виконання відповідачем умов договору оренди землі, а також вжитих заходів щодо припинення права користування земельною ділянкою з підстав систематичної несплати орендної плати (лист від 16.03.2020 вих. № 34-2849вих.20).
53.          У листі від 10.04.2020 вих. № 5315/0-20/66/313-3829 Херсонська ОДА поінформувала прокуратуру про наявність заборгованості за договором оренди, а також про звернення до відповідача з вимогою про її сплату та попередження про розірвання договору.
54.          У листі від 17.09.2020 вих. № 34-9871вих.-20 прокуратура поінформувала позивача про звернення до суду з позовом в його інтересах до відповідача про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки.
55.          12.11.2020 Новокаховська місцева прокуратура вдруге звернулася до Херсонської ОДА з вимогою про надання інформації стосовно виконання відповідачем умов договору оренди землі, а також вжитих заходів щодо припинення права користування земельною ділянкою з підстав систематичної несплати орендної плати (лист вих. № 34-5971-20).
56.          Тобто судами встановлено, що позивачу було відомо про несплату відповідачем орендної плати за спірним договором оренди, однак ним не було вжито належних заходів щодо захисту порушених прав та інтересів.
57.          Таким чином судами установлено, що зверненню прокурора з позовом у цій справі передувало відповідне листування між Херсонською ОДА та прокуратурою, що свідчить про те, що Херсонська ОДА знала про порушення інтересів держави, мала повноваження для захисту, але не зверталася до суду з відповідним позовом у розумний строк, у зв`язку з чим суди дійшли висновку про доведення прокурором наявності підстав для звернення до суду з цим позовом в інтересах держави.
58.          Зазначене спростовує доводи заявника касаційної скарги щодо застосування судами норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, і такі доводи у цьому випадку зводяться до незгоди з висновками судів.
59.          Таким чином наведена скаржником підстава для касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, тому колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
60.          Щодо оскарження ТОВ "Піфагор-17" судових рішень у справі з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 ГПК України у зв`язку із відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме стосовно того, що суди не застосували пункт 24 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України у поєднанні зі статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", колегія суддів зазначає таке.
61.          Скаржник зазначає, що висновки судів суперечать пункту 24 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України, оскільки суди не врахували, що земельна ділянка станом на 27.05.2021 перебувала у державній власності і була розташована поза межами населеного пункту, а тому вважалася/підлягала передачі в комунальну власність відповідної територіальної громади, у той же час з`ясування цих обставин, на думку заявника касаційної скарги, впливає на визначення належного суб`єкта, який уповноважений на здійснення захисту державних інтересів.
62.          Суд апеляційної інстанції установив, що, як вбачається з договору оренди землі, спірна земельна ділянка загальною площею 147,1581 га, кадастровий номер 6522384000:02:001:0297, розташована за межами населених пунктів на території Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району, відноситься до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення державної власності. 
63.          Статтею 122 ЗК України передбачені повноваження органів виконавчої влади, Верховного Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність чи користування та встановлено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність чи користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

64.          Суд апеляційної інстанції установив, що саме позивач у справі є компетентним суб`єктом у спірних правовідносинах, тобто державним органом, на який покладено контрольні функції щодо оренди земельних ділянок державної власності.
65.          При цьому пункт 24 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України, на відсутності висновку щодо якого наголошує скаржник, передбачає, зокрема, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, визначених у цьому пункті. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
66.          Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що розділ Х "Перехідні положення" ЗК України доповнено пунктом 24 згідно із Законом України від 28.04.2021 № 1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", який набрав чинності 27.05.2021.
67.          Водночас з огляду на зміст вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
68.          Однак касаційна скарга ТОВ "Піфагор-17" обмежується фактично незгодою товариства із оскаржуваними судовими рішеннями про задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Херсонської ОДА про розірвання договору оренди земельної ділянки державної форми власності, розташованої за межами населених пунктів на території Новозбур`ївської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, укладеного між Херсонською ОДА та ТОВ "Піфагор-17", та зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку у зв`язку із встановленням обставин порушення відповідачем умов договору та несплату ним орендної плати за землю, чого відповідачем спростовано не було. Касаційна скарга містить лише посилання на неправильне застосування судами попередніх інстанцій пункту 24 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України, проте не містить належного обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми, яка набрала чинності після виникнення спірних правовідносин у справі та звернення прокурора з позовом до суду.
69.          Стосовно посилань скаржника на порушення судами "законного сподівання" на отримання "активу", а отже, і неправильне застосування судами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", з приводу чого відсутній висновок Верховного Суду, колегія суддів також зазначає, що формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних правовідносин, а враховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини щодо порушення відповідачем умов договору та несплати орендних платежів за договором оренди землі, колегія суддів вважає відсутніми підстави для формування висновку Верховного Суду з питань, заявлених скаржником.
70.          Щодо оскарження ТОВ "Піфагор-17" судових рішень у справі з підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України з посиланням на те, що суди порушили статті 236, 238, 282 ГПК України, оскільки суди не взяли до уваги, що наявність норми, яка передбачає передачу земельної ділянки у комунальну власність, свідчить про наявність правового інтересу до такої земельної ділянки у відповідних органів територіальної громади, у цьому випадку - Новозбур`ївської сільської ради, яку не було залучено до участі у справі, а також не взяли до уваги доводи товариства стосовно того, що на несплату заборгованості вплинули пошуки інвестора для будівництва сонячної електростанції, які гальмувалися через поширення світової пандемії, викликаної розповсюдженням коронавірусу, колегія суддів зазначає таке.
71.          Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
72.          Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
73.          Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
74.          Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
75.          Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про ненадання судами оцінки посиланням відповідача за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
76.          З огляду на зазначене наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних у справі судових рішень з цієї підстави.
77.          Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, зводяться до незгоди скаржника із судовими рішеннями та до переоцінки обставин справи, що виходить за межі касаційного провадження, встановлені у статті 300 ГПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
78.          Відповідно до положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
79.          Оскільки під час здійснення касаційного провадження з підстав касаційного оскарження, визначених скаржником, Верховним Судом не було встановлено порушень судами норм чинного законодавства, рішення та постанова попередніх судових інстанцій мають бути залишені без змін.
Судові витрати
80.          Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Піфагор-17" в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити. 
2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Піфагор-17" в частині підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
3. Постанову Південно - західного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 і рішення Господарського суду Херсонської області від 27.04.2021 у справі №  923/1427/20 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                          Є. В. Краснов

Суддя                                                                                          Г. М. Мачульський 

Суддя                                                                                          В. Ю. Уркевич