ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2022 року	Львів	Справа № 303/10246/21 пров. № А/857/3570/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                           Мікули О. І.,
суддів          -                                                   Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання –    Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу  громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 грудня 2021 року  у справі № 303/10246/21 за адміністративним позовом 27 Прикордонного загону імені Героїв Карпатської Січі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про примусове видворення іноземця за межі території України,

суддя в 1-й інстанції – Кость В. В.,
час ухвалення рішення – 24.12.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Мукачево,
дата складання повного тексту рішення – не зазначена,

                                                               в с т а н о в и в:

Позивач – 27 прикордонний загін імені Героїв Карпатської Січі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд з позовом до відповідача - громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), в якому просив примусово видворити іноземця за межі території України.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 грудня 2021 року позов задоволено. Примусово видворено за межі України громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що відсутня постанова про вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП. Крім того, зазначає, що йому не було надано можливості виконати рішення про примусове повернення в країну походження, оскільки у випадку  надання такої можливості відповідач міг би отримати грошовий переказ від родичів для купівлі квитка та самостійно звернутися до держави свого походження для одержання необхідних документів, щоб самостійно покинути Україну. Крім того, звертає увагу, що його належним чином не повідомили про можливість оскарження рішення про примусове повернення, тому в результаті порушення позивачем норм чинного законодавства він був позбавлений можливості захистити свої права, а також зазначає про наявність паспорта з українською візою. Просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відповідач  здійснив незаконний, поза пунктами пропуску перетин державного кордону з України в Румунію у складі групи осіб, чим порушив вимоги статей 9,12 Закону України «Про Державний кордон України» та вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 204-1 КУпАП. Звертає увагу, що іноземець при собі жодних документів, що посвідчують особу, дають право на перебування в Україні, а також виїзду з України не мав та використав Україну, як транзитну країну. Таким чином, відповідач підлягає примусовому видворенню за межі території України, оскільки у відповідача відсутні документи, що підтверджують законність перебування на території України, відсутні документи, що дають право виїзду з України; українською мовою не володіє; родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження немає, а також, беручи до уваги наявність наміру будь-яким шляхом потрапити до країн Західної Європи та те, що громадянин Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) за будь-якої можливості ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни. Крім того, зазначає, що після ознайомлення з рішенням, відповідач у присутності перекладача підтвердив, що виїхати за межі території України він не в змозі, про що свідчить його особистий підпис у рішенні про примусове повернення. Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, апелянт у апеляційній скарзі зазначає про розгляд справи без його участі, згідно з ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 21 грудня 2021 року близько 9 год 40 хв в ході реадмісії в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Дякове» на територію України був переданий громадянин Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який незаконно поза пунктом пропуску перетнув державний кордон з України в Румунію та 20 грудня 2021 року о 02 год 35 хв близько 1000 метрів від державного кордону України був затриманий прикордонною поліцією Румунії на напрямку прикордонного знаку №145. Вказаними діями відповідач порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України» від 04 листопада 1991 року, тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1 КУпАП, що підтверджується протоколом про адміністративне затримання від 21 грудня 2021 року.
Про затримання відповідача повідомлено посольство Ісламської Республіки Пакистан в Україні, Департамент консульської служби Міністерства закордонних справ України.
21 грудня 2021 року першим заступником начальника загону - начальником штабу підполковником Євгеном Маликом прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано покинути територію України у термін до 23 грудня 2021 року.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебуває на території України незаконно, документів та коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, а також не відноситься до осіб, яким надано статус біженця або потребує додаткового захисту, а також приймаючи до уваги те, що між Україною та Ісламською Республікою Пакистан відсутній договір про реадмісію, тому наявні обґрунтовані підстави для примусового видворення відповідача за межі території України.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” від 22 вересня 2011 року № 3773-VI.
Згідно з ч.1 ст.26 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
За змістом абз.1 ч.4 ст.30 цього Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до  міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Згідно з ч.1 ст.30 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Отже, враховуючи наведене вище можна дійти висновку про те, що вказаною нормою статті передбачено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.
З матеріалів справи вбачається, що громадянин Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснив незаконний, поза пунктами пропуску перетин державного кордону з України в Румунію у складі групи осіб, чим порушив вимоги статей 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України» та вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1 КУпАП. 
Крім того, відповідач на території України перебуває незаконно, постійного місця проживання, родичів, законного джерела існування, документів, що посвідчують особу та достатніх коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги. До осіб, яким надано статус біженця або потребує додаткового захисту відповідач також не відноситься.
Також матеріалами справи стверджується, що 21 грудня 2021 року першим заступником начальника загону - начальником штабу підполковником Євгеном Маликом прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано покинути територію України у термін до 23 грудня 2021 року, однак відповідач вказаного рішення не виконав.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо порушення позивачем процедури видворення через ненадання відповідачу часу та можливості вільно переміщатися для самостійного залишення території України у строк зазначений у рішенні про примусове видворення, оскільки у позивача були обґрунтовані підстави вважати, що позивач, як іноземець або особа без громадянства ухилитиметься від виконання такого рішення.
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про наявність паспорта з українською візою, оскільки такий документ до апеляційної скарги не долучений, у матеріалах справи не міститься та судом не здобуто.
Також колегія суддів звертає увагу, що чинне законодавства України не пов`язує можливості прийняття позивачем рішення про примусове повернення  відповідача до країни походження або третьої країни  виключно з наявністю постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.204-1 КУпАП, оскільки відсутність такої постанови не спростовує факту спроби відповідача незаконно перетнути державний кордон з України в Румунію та незаконного перебування відповідача на території України в тому числі і за відсутності документів, що посвідчують особу.  
Стаття 31 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” містить вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Разом з тим, матеріали справи таких не містять.
Таким чином, враховуючи наведені вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для примусового видворення відповідача за межі території України, оскільки у позивача є обґрунтовані підстави вважати, що позивач, як іноземець або особа без громадянства ухилитиметься від виконання рішення про примусове повернення, у відповідача відсутні документи на право перебування на території України, а також відсутні документи і підтвердження легального перебування на території України, а також враховуючи обставини щодо спроби відповідача незаконно перетнути державний кордон з України в Румунію, відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, підстави вважати, що відповідач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” відсутні.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 01 квітня 2020 року у справі №522/23067/17, у постанові від 24 вересня 2021 року у справі № 522/24609/17.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про примусове видворення за межі території України громадянин Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.229, 243, 271, 272, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-
                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 грудня 2021 року у справі №303/10246/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 25 лютого 2022 року.