ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2369/22 Справа № 185/274/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року                                                                         м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Селянсько-фермерського господарства "Сокол"

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2021 року

та на додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Селянсько-фермерського господарства "Сокол" про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Селянсько-фермерського господарства "Сокол" (далі - СФГ "Сокол") про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2009 року з відповідача на його користь в рахунок боргу за договором позики стягнуто 190 000,00 грн. Також, рішенням цього ж суду від 05 вересня 2018 року з відповідача на його користь було стягнуто індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 131 860,00 грн. та судові витрати в розмірі 1318,60 грн., а всього 133 178,60 грн.

Посилаючись на те, що на даний час зазначені рішення суду відповідачем не виконані, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь за період з 2018 року по 2020 рік 3 % річних в розмірі 29 239,07 грн. та інфляційні витрати в розмірі 61 402,05 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 вересня 2021 року та від 28 вересня 2021 року про виправлення описок, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з СФГ "Сокол" на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та 3 % річних в розмірі 67 390,56 грн., з яких: інфляційні втрати - 42 901,88 грн.; 3 % річних - 24 488,68 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат та стягнуто з СФГ "Сокол" на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4 392,53 грн., що складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі СФГ "Сокол", посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить скаргу відповідача задовольнити частково та змінити оскаржуване рішення, задовольнивши позов в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2009 року у справі № 2-587/2009, яке набрало законної сили, з СФГ "Сокол" на користь ОСОБА_1 в рахунок боргу за договором позики від 12 січня 2006 року стягнуто 190 000,00 грн.; рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2018 року (справа № 185/436/18), яке набрало законної сили 26 лютого 2019 року, з відповідача СФГ "Сокол" на користь позивача ОСОБА_1 було стягнуто індекс інфляції в розмірі 131 860,00 грн. та судові витрати в сумі 1 318,60 грн. (а.с.6-7).

Як убачається з листа Павлоградського міськрайонного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 28 липня 2021 року № 66770, на виконанні у відділі знаходиться зведене виконавче провадження № 60647308, до якого входять виконавчий лист № 2-587/2009, виданий Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області 09 липня 2009 року про стягнення з СФГ "Сокол" на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 190 000,00 грн. та виконавчий лист № 185/436/18, виданий Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області 26 березня 2019 року про стягнення з СФГ "Сокол" на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 133 178,60 грн. Станом на 23 листопада 2020 року виконавче провадження відкрито, загальна сума боргу на користь стягувача складає 323 178,60 грн. (а.с.5).

За розрахунками, проведеними судом, інфляційні витрати та 3 % річних складають:

190 000,00 грн. х (109,8 % + 104,1 % + 105 %) = 35 910,00 грн.,
190 000,00 грн. х 3 % х 3 роки = 17 100 грн;
(інфляція за березень-грудень 2019 року - 100,25 %, за 2020 рік - 105 %)
133 178,60 грн. х (100,25 % + 105 %) = 6 991,88 грн.,
з 26.02.2019 по 31.12.2020 = 675 днів,
133 178,60 грн. х 3 % : 365 х 675 днів = 7 388,68 грн.,
а всього: 67 390,56 грн., що складається із: 42 901,88 грн. - інфляційні втрати; 24 488,68 - 3 % річних.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних в розмірі 67 390,56 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем рішення суду від 05 вересня 2018 року по справі № 185/436/18 не виконано, заборгованість за цим судовим рішенням не погашена, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Визначаючи період, за який підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних, суд виходив з того, що рішення суду у справі № 185/436/18 набрало законної сили 26 лютого 2019 року, отже з цього дня і виникло грошове зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитор має право на отримання сум, передбачених у статті 625 ЦК України, за увесь час прострочення. При цьому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такий правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), який є обов`язковим для застосування судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 року році зобов`язання відповідача сплатити борг не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Тому, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Судом апеляційної інстанції установлено, що СФГ "Сокол" належним чином не виконувало своїх зобов`язань за договором позики, рішення суду перебувало на примусовому виконанні.

Як убачається з листа Павлоградського міськрайонного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 28 липня 2021 року № 66770, на виконанні у відділі знаходиться зведене виконавче провадження № 60647308, до якого входять виконавчий лист № 2-587/2009, виданий Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області 09 липня 2009 року про стягнення з СФГ "Сокол" на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 190 000,00 грн. та виконавчий лист № 185/436/18, виданий Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області 26 березня 2019 року про стягнення з СФГ "Сокол" на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 133 178,60 грн. Станом на 23 листопада 2020 року виконавче провадження відкрито, загальна сума боргу на користь стягувача складає 323 178,60 грн. (а.с.5).

Визначаючи розмір заборгованості, на яку підлягають нарахуванню інфляційні втрати та 3 % річних, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при примусовому виконанні рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 05 вересня 2018 року у справі № 185/436/18 коштів в рахунок погашення заборгованості не було стягнуто, рішення в добровільному порядку боржником не було виконано, у зв`язку з чим при визначенні сум, передбачених статтею 625 ЦК України, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, врахував розмір заборгованості, який визначений до стягнення рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 05 вересня 2018 року.

Визначаючи період, за який підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних, суд першої інстанції правильно виходив з того, що рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 05 вересня 2018 року у справі № 185/436/18 набрало законної сили 26 лютого 2019 року, отже з цього дня і виникло грошове зобов`язання.

Колегія суддів вважає помилковим визначення позивачем у позовній заяві початком періоду, за який підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних з 17 лютого 2009 року (з моменту ухвалення рішення суду про стягнення боргу за договором позики), оскільки початок періоду слід визначати з моменту набрання законної сили рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 05 вересня 2018 року (26 лютого 2019 року), яке боржник не виконав та за невиконання якого кредитор має право на отримання сум, передбачених у статті 625 ЦК України.

За таких обставин, враховуючи викладене, оцінивши докази у справі суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог, пославшись на наявність підстав для застосування положень частини другої статті 625 ЦК України та стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за зазначений період часу.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що у СФГ "Сокол" не має заборгованості перед ОСОБА_1 , оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року з ОСОБА_1 на користь СФГ "Сокол" стягнуто у рахунок відшкодування шкоди 107 877,00 грн., що становить вартість насіння соняшника у кількості 22 920 кг, що належали СФГ "Сокол" та які розтратив ОСОБА_1 , які були передані на зберігання ОСОБА_1 у рахунок погашення боргу перед ним СФГ "Сокол", є безпідставними, оскільки постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року скасовані та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог СФГ "Сокол" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовлено (а.с.64-68).

Доводи апеляційної скарги про те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки відповідач передавав позивачу майно, є безпідставними, оскільки відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що майно відповідача було прийнято позивачем саме в рахунок погашення зобов`язань за зазначеними вище рішеннями суду.

Доказів того, що позивач відмовився від прийняття виконання відповідачем зобов`язання сплатити кошти останнім суду не надано. Рішеннями судів не було передбачено таких видів виконання рішення суду як передача відповідачем позивачу іншого майна певної вартості. Прийняти від відповідача майно в рахунок погашення частини боргу є правом позивача, а не обов`язком.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 05 вересня 2018 року до теперішнього часу залишається не виконаним не з вини боржника СФГ "Сокол" є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги та не дав належної оцінки доказам, наданих відповідачем, а саме те, що 06 серпня 2021 року державний виконавець Павлоградського міськрайонного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, колегія суддів не приймає, як безпідставні.

Колегія суддів звертає увагу, що постановою державного виконавця Павлоградського міськрайонного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 06 серпня 2021 року виконавчий лист № 185/436/18, виданий 26 березня 2019 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської, був повернутий стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, а не реалізоване на прилюдних торгах майно стягувач відмовився забрати (а.с.81).

Також, постановою державного виконавця Павлоградського міськрайонного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 06 серпня 2021 року виконавчий лист № 2-587/2009, виданий 09 липня 2009 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської, був повернутий стягувачу на підставі пунктів 2, 3 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, а не реалізоване на прилюдних торгах майно стягувач відмовився забрати (а.с.82,83).

Вказане свідчить, що рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 05 вересня 2018 року залишається невиконаним боржником, повернення виконавчого документа стягувачу підтверджує цей факт.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо необґрунтованості витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, які стягнуті додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року, колегія суддів виходить з наступного.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У суді першої інстанції позивач подав клопотання про розподіл судових витрат, зокрема про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 5 000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу заявник подав такі докази: ордер договір про надання правничої допомоги від 11 березня 2021 року серія ДП № 1130/027 (а.с.31); квитанція до прибуткового касового ордера від 14 січня 2021 року № 14/01/2021; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.11); акт приймання-передачі виконаних робіт від 27 вересня 2021 року (а.с.101).

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами..

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.>

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Матеріали справи не містять клопотання відповідачів про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18); від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19); від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21); від 07 липня 2021 року у справа № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції та їх співмірність складності справи та виконаним адвокатом робіт, часу, виплаченого гонорару.

Заперечень щодо вказаного розміру витрат на професійну правничу допомогу від СФГ "Сокол" до суду першої інстанції не надходило.

З огляду на те, що представником ОСОБА_1 - адвокатом Савченком С.А. документально доведено, що ОСОБА_1 понесено витрати на правову допомогу, відтак, у суду першої інстанції (за відсутності клопотання відповідача про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу) були відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішень суду першої інстанції.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Селянсько-фермерського господарства "Сокол" - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2021 року та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 07 лютого 2022 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко