ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/11/22 Справа № 201/4564/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ополинська І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Слоквенко Г. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 січня 2022 року                                                                м. Дніпро
Суддя Судової палати у кримінальних справах Дніпровського апеляційного суду Слоквенко Г.П., у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро розглянувши апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року в справі про адміністративне правопорушення, якою 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, депутата Дніпропетровської обласної ради, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП

В С Т А Н О В И В: 

       Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
       Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в сумі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.
       Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення №404 від 30 квітня 2021 року гідно витягу з протоколу вісімнадцятої сесії сьомого скликання Дніпропетровської обласної ради від 25 жовтня 2019 року ОСОБА_1 було обрано депутатом Дніпропетровської обласної ради та визнано його повноваження.
       Відповідно до п.п. «б» п. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» депутатів місцевих рад віднесено до суб`єктів, на яких поширюється дія вказаного закону.
       Отже, ОСОБА_1 , будучи депутатом Дніпропетровської обласної ради, згідно п.п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону є суб`єктом відповідальності за вчинення корупційних правопорушень і правопорушень, пов`язаних з корупцією, та суб`єктом декларування відповідно до ст. 1 Закону.
       Відповідно до ч. 1 ст. ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.
       Тобто ОСОБА_1 , будучи депутатом Дніпропетровської обласної ради, набув обов`язку електронного декларування з 01.01.2020 року.
       Відповідно до результатів пошуку у Єдиному державному реєстрі декларацій на офіційному сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, встановлено, що ОСОБА_1 подав щорічну декларацію за 2019 рік 29.07.2020 року о 17 годині 10 хвилин.
       Таким чином, ОСОБА_1 , будучи депутатом Дніпропетровської обласної ради, в порушення вимог ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції» та рішення Національного агентства з питань запобігання корупції «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» від 10.06.2016 року № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15.07.2016 року за № 958/29088, за адресою: АДРЕСА_1 , маючи відповідну технічну можливість, шляхом вчинення відповідних дій, спрямованих на подачу та заповнення відповідних форм на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції з використанням програмних засобів Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, без поважних причин, несвоєчасно, тобто поза межами терміну подачі щорічної декларації за 2019 рік (до 01.06.2020 року), 29.07.2020 року о 17.10 годині подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2019 рік.
       Таким чином, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

       Не погоджуючись з вищевказаною постановою, особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу в якій просить поновити строк апеляційного оскарження та скасувати постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року та провадження по справі закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
       Стосовно пропущеного строку на апеляційне оскарження зазначає, що апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції він подав в строк, а саме 21.08.2021 року, але чомусь зареєстрована вона була лише 25.08.2021 року. З цих підстав вважає, що строк апеляційного оскарження пропущений з поважних причин. 
       В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.
       Вказує на те, що не міг вчасно подати декларацію, через те, що доглядав за дитиною, а також не зміг отримати всю інформацію для заповнення декларації від своєї дружини та родичів.
       Також зазначає, що перебував на самоізоляції, а всі дані для заповнення декларації зміг отримати лише наприкінці липня 2020 року.
       Посилається на те, що протокол про адміністративне правопорушення щодо нього був складений з численними порушеннями, а тому є неналежним доказом.
       Зазначає, і про те, що протокол про адміністративне правопорушення був складений з порушенням ст. 254 КУпАП поза межами 24 годин.
       Вважає, що справа про адміністративне правопорушення повинна бути закрита на підставі ст. 38 КУпАП.
       В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, повідомлений належним чином про місце, час та дату слухання справи, судові засідання неодноразово призначалися до розгляду, однак останній без поважних причин у судове засідання не з`являвся, тому з метою забезпечення розумного строку розгляду судом справи, уникнення зловживання процесуальними правами особою, яка притягається до адміністративної відповідальності з метою ухилення від відповідальності своїми діями ОСОБА_1 затягує розгляд справи задля спливу строків, передбачених ст. 38 КУпАП, суд вважає за можливе справу розглянути за відсутності останнього на підставі наявних доказів.
       Прокурор Панібрат В.Ю., участь якого в розгляді даної справи згідно ст. 250 КупАП України є обов`язковою, в судовому засіданні підтримав постанову суду першої інстанції та просив залишити її без змін.
       Суд апеляційної інстанції, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Відповідно до ст. 294 КУпАП України постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
       Враховуючи позицію апелянта, з метою дотримання принципу доступу до правосуддя приходжу до висновку про поважність причини пропуску апелянтом строку на апеляційне оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення та вважаю за необхідне задовольнити клопотання, поновити строк на оскарження постанови та розглянути подану апеляційну скаргу по суті.
       Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.
       Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання корупції": правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність;
       Так, відповідальність за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП настає за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
       Виходячи із диспозиції ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, несвоєчасна подача декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування - є адміністративним правопорушенням, пов`язаним з корупцією, що вчиняється суб`єктом правопорушення, який усвідомлював, що його бездіяльність, тобто несвоєчасна подача декларації є порушенням Закону, тягне за собою адміністративну відповідальність, і бажав так чинити, або свідомо допускав, що така бездіяльність призведе до порушення Закону, хоча не бажав його порушувати.
       Вважаю, що в матеріалах адміністративної справи наявні докази вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КУпАП, при обставинах, вказаних в протоколі, а саме: запитом управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України до Дніпропетровської обласної ради №2092/55/103/01.2021 від 06.04.2021 року; відповіддю Дніпропетровської обласної ради № ВИХ-1188/0/2-21 від 12.04.2021 року; витягом з протоколу вісімнадцятої сесії сьомого скликання Дніпропетровської обласної ради від 25.10.2019 року; запитом управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України до КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Дніпропетровської міської ради № 2419/55/103/01-2021 від 20.04.2021 року; відповіддю КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Дніпропетровської міської ради № 01-18/624 від 22.04.2021 року; протоколом першої сесії восьмого скликання Дніпропетровської обласної ради від 08.12.2020 року. 
       Таким чином, ОСОБА_1 порушив вимоги ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» та рішення Національного агентства з питань запобігання корупції «Про початок роботи системи подання та оприлюднення декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» від 10.06.2016 № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15.07.2016 за № 958/29088.
       Стосовно доводів апелянта про відсутність складу адміністративного правопорушення через відсутність умислу вважаю їх необгрунтованими з огляду на наступне.
       Ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» містить визначення правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.
Склад правопорушення за ст. 172-6 КУпАП є формальним, тобто таким, який не передбачає обов`язкових елементів об`єктивної сторони - мети, мотивів та наслідків.
       Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
       Згідно із статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
       Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Згідно зі ст. 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.
       Суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, а відповідальність настає лише за умови, що особа усвідомлювала протиправний характер своїх дій і мала прямий умисел, спрямований на ухилення від подання чи несвоєчасне подання декларації, керуючись при цьому особистим інтересом чи інтересами третіх осіб, або мала непрямий умисел, свідомо допускаючи наслідки у вигляді неподання або несвоєчасного подання декларації, вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності. 
       Відповідно до ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Для визнання зазначеного правопорушення закінченим не потрібне настання наслідків - воно вважається умисним за умови усвідомлення особою протиправного характеру своїх дій чи бездіяльності.
Таке, усвідомлення презюмується, адже особа, зазначена в п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», була допущена у встановленому законом порядку до виконання функцій держави, пройшов спеціальну перевірку, подав відповідну декларацію та подає щорічні декларації, була попереджена і виконувала вимоги законодавства щодо фінансового контролю в частині подання щорічних декларацій.
       Зазначене свідчить, що ОСОБА_1 був ознайомлений з положеннями Закону України «Про запобігання корупції», в тому числі і щодо вимог про фінансовий контроль і, будучи суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язане з корупцією, не міг не розуміти, що стосовно нього застосовуються вимоги щодо фінансового контролю, в тому числі й вимоги щодо своєчасного подання декларацій.
Таким чином, з досліджених доказів слідує, що у ОСОБА_1 в період з 01.01.2020 року по 01.06.2020 року не було жодних об`єктивних перешкод своєчасно подати щорічну декларацію за 2019 рік, що є підставою для його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.
       Доводи ОСОБА_1 про пропуск строку подачі декларації через те, що він перебував на лікарняному з дітьми та не зміг отримати всю інформацію для заповнення декларації не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції довідки на ім`я ОСОБА_2 від 02.06.2020 року, медичного висновку на ім`я ОСОБА_2 від 30.06.2020 року, довідки від 24.06.2020 року, довідки від 26.06.2020 року, виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 4013 від 27.08.2020 року про знаходження ОСОБА_2 на лікуванні з 22.08.2020 року по 27.08.2020 року, не можуть бути розцінені, як такі, що зумовили несвоєчасне подання ОСОБА_1 щорічної декларації, оскільки ці медичні документи свідчать про встановлення ОСОБА_3 відповідного діагнозу, проведення медичних обстежень та лікування вже після 01 червня 2020 року, тобто після закінчення граничного строку, встановленого Законом для подачі щорічної декларації. Поряд із цим, посилання ОСОБА_1 на отримання від своєї дружини ОСОБА_4 відповідної інформації для повного складання щорічної декларації із запізненням внаслідок окремого проживання у зв`язку із його неодноразовою самоізоляцією та впровадженням в країні карантинних заходів, як на поважну причину, що зумовила несвоєчасне подання ним такої декларації, не приймаються судом до уваги, оскільки на їх підтвердження ОСОБА_1 не надано жодних належних доказів, у тому числі, відповідних документів на підтвердження родинного зв`язку із громадянкою ОСОБА_4 (свідоцтва про укладання шлюбу), медичних документів на підтвердження наявності підстав для самоізоляції ОСОБА_1 .
       Стосовно строків накладення адміністративного стягнення, суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив, що днем виявлення адміністративного правопорушення відносно ОСОБА_1 необхідно вважати день початку збирання інформації уповноваженими працівниками управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України з приводу несвоєчасного подання останнім щорічної декларації за 2019 рік, а саме 06 квітня 2021 року, що підтверджується відповідним листом начальника управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 06 квітня 2021 року за вих. № 2092\55\103\01-2021. Днем вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП необхідно вважати дату несвоєчасного подання останнім декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування – 29 липня 2020 року. Тому в цій частині доводи апелянта є неспроможними.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
       Інші доводи апеляційної скарги є не суттєвими, не спростовують факту вчинення особою адміністративного правопорушення, мають формальний характер та спрямовані на ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, а будь-яких інших доказів щодо відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, матеріалами справи не знайшли свого підтвердження.
       Суду не надано жодних належних та допустимих доказів на спростування вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. 
       Перевірені під час розгляду справи про адміністративне правопорушення докази повністю узгоджуються між собою та є такими, що не викликають сумніву.
       В апеляційній скарзі не наведено доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи. 
       Отже винність ОСОБА_1 в інкримінованому йому правопорушенні поза всяким сумнівом знайшла своє підтвердження зібраними доказами, які містяться в матеріалах адміністративної справи, а відтак у відповідності до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, при цьому слід зазначити, що згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, зазначене свідчить про те, що суд повинен оцінити всі докази наявні в матеріалах провадження у своїй сукупності та прийти до висновку про винність чи невинність особи в інкримінованому їй правопорушенні.
       Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції були повно, всебічно та об`єктивно з`ясовані всі обставини по справі та дана їм належна оцінка, а викладені у постанові суду висновки повністю їм відповідають. За таких обставин підстав для скасування вірного по суті рішення не вбачається, а доводи апелянта щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам є необґрунтованими і такими, що не відповідають матеріалам справи.
       Порушення норм процесуального та матеріального права судом апеляційної інстанції виявлено не було.
       Підсумовуючи викладене, приходжу до висновку, що вина  ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, йому дії належить кваліфікувати за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а відтак, постанова судді першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – залишенню без задоволення.
       Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
П О С Т А Н О В И В:
       
       Апеляційну скаргу особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року – залишити без задоволення.
       Постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.        

Суддя Дніпровського
апеляційного суду                                                          Г.П. Слоквенко