ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" грудня 2021 р.                                                      Справа №914/3239/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                            Марка Р.І.,
суддів                                                                                Плотніцького Б.Д.,  
Скрипчук О.С., 
при секретарі судового засідання                                         Залуцький Д.Т.,
розглянувши матеріали апеляційних скарг Акціонерного товариства “Альфа банк” від 15.08.2021 (вх. № 01-05/2852/21  від 20.08.2021) та  від 25.08.2021 (№  01-05/2886/21 від 26.08.21)
на рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2021 (повний текст рішення складено 29.07.2021) та на  додаткове рішення Господарського суду Львівської області  від 22.07.2021 (повний текст рішення складено 29.07.2021)
у справі № 914/3239/20 (головуючий суддя С.Б. Кітаєва)
за позовом Акціонерного товариства “Альфа банк”, м. Київ
до відповідача: Приватного підприємства “Владокс”, м. Львів
про: стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Ціна позову: 2    876 138, 89 грн,
за участі представників сторін:
від позивача: Блажевський П.І.,
від відповідача:Гораль Т.З.,
ВСТАНОВИВ:
          У грудні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа банк») звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Приватного підприємства «Владокс» (далі – ПП «Владокс») про стягнення 2  548  286, 83  грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ПП «Владокс» не виконував належним чином свої зобов`язання за договором № 8МЕ0012747-1 від 28.12.2011, в результаті чого утворилась заборгованість. В результаті невиконання своїх зобов`язань за договором, рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Асоціації «Всеукраїнський фінансовий союз» було задоволено позовну заяву ПАТ «Альфа-Банк» до ПП «Владокс», ОСОБА_1 , ТзОВ «НЕЛІ ГРУП», про стягнення заборгованості на суму 4 994 829,22 грн.
Оскільки заборгованість за договором була стягнута третейським судом  станом на 2015 рік, позивач вважає, що за період прострочення виконання рішення суду стягувач на підставі ст. 625 ЦК України має право стягнути з боржника 3% річних та інфляційні витрати в межах строку позовної давності, а саме: 3% на суму - 629 903,69 грн. та інфляційні витрати - 2 246235,20 грн. Розрахунок заборгованості долучено позивачем до матеріалів справи (в тому числі із заявою про збільшення позовних вимог).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.07.2021 справі № 914/3239/20 відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства “Альфа банк” до відповідача: Приватного підприємства “Владокс” про: стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Рішення місцевого господарського суду мотивоване ст. 7, 14, 38, 56 Закону України «Про третейські суди» та ст. 124, 125 Конституції України, ст. 75 ГПК України. Місцевий господарський суд зазначає, що третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції, що дає змогу зробити висновок  про те, що третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції.
Оскільки нормами чинного законодавства передбачено, що обставини, встановлені рішенням третейського суду, підлягають обов`язковому доказуванню при розгляді цивільних, господарських та інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлені ці обставини, позивач мав би надати суду докази заборгованості відповідача перед позивачем і обгрунтувати підставність заявлених позовних вимог у даній справі.
Окрім того, місцевий суд звернув увагу на те, що з врахуванням встановлених обставин  у справі № 910/12643/15 про настання у позивача з 12.11.2013 права вимагати дострокового повернення кредиту за договором, оскільки внаслідок пред`явлення позивачем 07.10.2013 вимоги № 80338-34 про сплату заборгованості за договором про надання траншу № SMT00127747-1 від 28.12.2011, строк виконання зобов`язання  відповідачем за договором настав  11.11.2013. Саме з врахуванням даних обставин справи позивач мав би здійснювати нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за порушення умов виконання договору.

Щодо заяви відповідача  про застосування наслідків  позовної давності, суд першої інстанції відзначив, що  оскільки встановленою є недоведеність порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача у даній справі, в силу ст. 256 ГПК України, заява про застосування позовної давності  не підлягає  розгляду. 
          
Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 22.07.2021 у справі №914/3239/20 задоволено клопотання ПП “Владокс” про вирішення питання про судові витрати. Стягнуто з АТ "Альфа банк" на користь ПП “Владокс” 50000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки рішенням Господарського суду Львівської області від 13.07.2021 у даній справі відмовлено у задоволенні позову, а заявою  відповідача від 16.07.2021 вх. №. 16702/21 обгрунтовано понесення відповідачем витрат на правову (професійну правничу) допомогу та надано суду докази на підтвердження суми цих витрат, суд першої інстанції зробив висновок про наявність підстав для її задоволення. При цьому, суд першої інстанції звернув увагу на те, що від позивача не надходило заяв про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, АТ “Альфа банк” оскаржило їх в апеляційному порядку.
Щодо рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2021 апелянт вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки, на думку позивача, відповідачем до відзиву на позовну заяву надані суду всі банківські виписки між позивачем та відповідачем. Щодо позовної давності позивач стверджує, що до даних правовідносин встановлюється строк позовної давності тривалістю 5 років, в тому числі щодо ст. 625 ЦК України. Окрім цього, на думку позивача позовна давність у даних правовідносинах постійно переривалась.
Апелянт вважає, що обставини по розміру заборгованості, встановлені Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській Громадській Асоціації «Всеукраїнський фінансовий союз», в силу норми ч. 3 ст. 75  ГПУ України, не підлягають доказуванню. Крім того, дане рішення залишене в силі ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 27.09.2016 та ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області у справі № 751/7121/15-ц, що на думку позивача, теж підтверджує розмір заборгованості відповідача перед позивачем.
Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова у справі № 751/6352/15-ц задоволено заяву позивача про видачу виконавчого документа на підставі рішення Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській Громадській Асоціації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 25.02.2015 про стягнення з ПП «Владокс», ОСОБА_1 , ТОВ «Нелі Груп» на користь ПАТ «Альфа банк» 4  994  829, 22 грн заборгованості за кредитним договором та 400 грн  витрат по сплаті третейського збору.
Також позивач згадує про лист відповідача від 28.0.2019, в якому останній визнає заборгованість по рішенню третейського суду.
Наведені обставини апелянт вважає достатніми та такими які свідчать про відсутність підстав у Господарського суду Львівської області досліджувати в межах справи № 914/3232/20 обставини наявності боргу, що вже встановлено Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській Громадській Асоціації «Всеукраїнський фінансовий союз» у рішенні від 25.02.2015.

Щодо додаткового рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021 апелянт вважає, що таке прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки, на думку позивача, послуги на правову допомогу, заявлені відповідачем до стягнення, не підтверджуються відповідними доказами. Також апелянт наголошує на тому, що розмір  витрат на правову допомогу є явно необгрунтованим та неспіврозмірним зі складністю справи та заявленим розміром позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу  на рішення від 13.07.2021 відповідач заперечує доводи апелянта щодо наявності підстав для його скасування,посилаючись на норму  ч.8 ст. 75 ГПК України відповідно до якої, зокрема,  обставини, встановлені рішенням третейського суду, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи господарським судом.
Відповідач вважає необгрунтованими, посилання апелянта, як на достатній і належний доказ при вирішенні спору у справі лише на рішення третейського суду від 25.05.2015 у справі N 1782-6/454/15 та на суму, яка зазначена резолютивній частині цього рішення, оскільки таке рішення не є преюдиційним для суду під час розгляду господарської справи.
Відповідач звертає увагу на зміну строку виконання зобов`язань за кредитним договором, який настав 11.11.2013.
Щодо переривання строків позовної давності, відповідач зазначає, що в даних правовідносинах відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, встановлена законом, а не кредитним договором, та не входить до складу грошових зобов`язань позичальника, які випливають з договору про надання траншу № SME001277-1 від 28.12.2011 у п 6.1. якого збільшений строк позовної давності у 5 років до вимог щодо виконання грошових зобов`язань.
Оскільки обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення від 22.07.2021 відповідач заперечує наявність підстав для його скасування і зазначає при цьому, що 25.01.2021 між адвокатом Горалем Т.З. та ПП «ВЛАДОКС» укладено договір про надання правової допомоги №02/01-21. На підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу відповідач надав до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги від 25.01.2021 №02/01-21, укладений між адвокатом Гораль Т.З. та ПП «Владокс»; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії №1443, видане 10.12.2008;           ордер на надання правничої (правової допомоги) серії ВС №1056126, виданий 26.01.2021, на підставі договору про надання правової допомоги від 25.01.2021 №02/01-21; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснення ним витрат під час надання професійної правничої допомоги у Господарському суді Львівської області в межах справи №914/3239/20;  акт про виконання зобов`язань від 14 липня 2021 року; електронне платіжне доручення № 832 від 27 січня 2021 року, на суму 17 000,00 гривень; електронне Платіжне доручення № 931 від 14 липня 2021 року, на суму 33 000,00 гривень. 
14.07.2021 між виконавцем та замовником договору про надання правової допомоги №02/01-21 від 25.01.2021 підписано Акт про виконання зобов`язань, відповідно до якого, сторони погодили, що загальна вартість наданих адвокатом послуг становить 50 000,00 грн, В даному акті відображено детальний опис послуг, які надано адвокатом, час, витрачений для надання та вартість послуг, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом
          Щодо посилань апелянта неспівмірності витрат на правову допомогу з обсягом наданих юридичних послуг, такі відповідач вважає  безпідставними, так як позивачем не обгрунтовано та не наведено аргументів щодо висловленого твердження.  
          Також відповідач  зазначає, що позивач не подав жодних заперечень на подану відповідачем до суду першої інстанції заяву про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 50  000, 00 грн.

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2021 та від 26.08.2021 вказану справу розподілено до розгляду колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Марка Р.І., суддів Плотніцького Б.Д. та Мирутенка О.Л. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду 31.08.2021 колегією суддів у складі: головуючого судді Р.І. Марко, суддів Б.Д. Плотніцького, О.Л. Мирутенка відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ “Альфа банк” на додаткове рішення Господарського суду Львівської області  від 22.07.2021 та призначено  розгляд справи № 914/3083/20 на 06.10.2021.
13.09.2021 у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 через подання заяви про відставку, здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 914/3239/20, відповідно до якого до складу колегії замість судді Мирутенка О.Л. введено суддю Скрипчук О.С.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду 13.09.2021 колегією суддів у складі: головуючого судді Р.І. Марко, суддів О.С. Скрипчук та Б.Д. Плотніцького відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Альфа банк» на рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2021 та прийнято її до спільного розгляду з АТ «Альфа-Банк» б/н від 25.08.2021  на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021, призначено розгляд справи на 06.10.2021.
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Марка Р.І. та судді члена колегії Плотніцького Б.Д. судове засідання 06.10.2021 у справі № 914/3239/20 не відбулося.          Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 розгляд справи призначено на 08.11.2021. 
У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Марка Р.І., розгляд справи 08.11.2021 не відбувся.           Ухвалою суду від 09.11.2021 застосовуючи поняття розумності строків розгляду справи,  розгляд даної справи призначено на 25.11.2021.
У зв`язку із перебуванням у відрядженні судді члена колегії Плотніцького Б.Д. судове засідання 25.11.2021  не відбулося.           Ухвалою суду від 26.11.2021 розгляд даної справи призначено на 20.12.2021.

У судовому засіданні 20.12.2021 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та надав усні пояснення, просив задоволити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване судове рішення, задоволити позовні вимоги  повністю. 
Відповідач доводи апеляційної скарги заперечив  та надав усні  пояснення у справі, просив залишити без змін оскаржуване судове рішення та без задоволення апеляційну скаргу.

Розглянувши апеляційні скарги, матеріали справи, апеляційним господарським судом  встановлено наступне.

28.12.2011 між ПАТ «Альфа-Банк»  та ПП «Владокс» було укладено договір про надання траншу № SME0012747-1 (кредитний договір), згідно якого кредитор у порядку та згідно умов Рамкової Угоди № SMERS01019 від 13.05.2008 та цього договору надає позичальнику кредит в сумі 3 311 571,52 грн на строк користування 180 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 17,5% річних, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти, комісії (за їх наявності) за кредитом у встановлений цим договором строк та виконати інші зобов`язання за цим договором у повному обсязі.
Відповідно до абз. 3 п.1.1 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісяця та обчислюються від суми кредиту, яка фактично знаходиться у користуванні позичальника за кожен календарний день користування кредитом за методом факт/360 з моменту надання кредиту до моменту повного повернення кредиту, при цьому день надання кредиту враховується, а день повернення кредиту не враховується.
Повернення кредиту та сплата процентів за користування ним, здійснюються в порядку та строки згідно з графіком повернення кредиту та сплати процентів, наведеному в додатку №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною (п. 3.1. договору).
Пунктом 3.7 кредитного договору визначено, що при недостатності коштів для повного повернення заборгованості позичальника за цим договором, що направляються для її оплати, погашення повинно здійснюватися у такій черговості: нараховані цим договором комісії (за їх наявності); прострочені проценти за користування кредитом (за їх наявності); прострочена сума кредиту (за її наявності); пеня за прострочення виконання зобов`язань (за її наявності); строкові проценти за користування кредитом (за їх наявності); строкове повернення кредиту.
Як передбачено п.5.1.1 кредитного договору кредитор набуває право вимагати у позичальника дострокового повернення кредиту та інших платежів передбачених договором у разі виникнення у позичальника простроченої заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до п.5.5.7 кредитного договору, позичальник зобов`язаний достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування ним, в тому числі у випадках: - у разі істотного порушення позичальником кредитного договору; - у разі наявності у позичальника протягом більш як 5 (п`яти) календарних днів підряд простроченої заборгованості чи несплачених неустойки (пені, штрафів) за невиконання або неналежне виконання ним своїх зобов`язань.

Згідно із п. 6.1. кредитного договору для вимог щодо виконання грошових зобов`язань позичальника, які випливають з цього договору встановлюється позовна давність у п`ять років. Сторони домовились про те, що позовна давність відносно сплати неустойки (пені, штрафів), становить п`ять років від дня коли відповідне зобов`язання мало бути виконано.

07.10.2013 позивачем направлено відповідачу вимогу №80338-34 про сплату заборгованості за договором про надання траншу №SME00127747-1 від 28.12.2011, який є невід`ємною частиною рамкової угоди №SMERS01019 від 13.05.2008. Розмір заборгованості визначений вимогою в сумі 3 411 844,09 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 38 734, 54 грн; прострочена заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом - 136 823,85 грн; заборгованість за кредитом  - 3 195 106,56 грн; заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом  - 33 010,12 грн; пеня за прострочення платежів  - 8 169,02 грн. Погасити заборгованість позивач просив впродовж  30 днів з моменту отримання даної вимоги, але не пізніше 35 днів з моменту її відправлення

28.03.2014 позивачем повторно направлено відповідачу вимогу про дострокове повернення кредиту №477/150-32, якою повідомлено, що станом на 24.03.2014 загальна сума заборгованості становить 3 609 224,55 грн.
28.05.2014  позивачем повторно направлено відповідачу вимогу №46602/150-32, якою просив протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги, але не пізніше 35 днів з моменту її відправлення, сплатити заборгованість за договором про надання траншу №SME00127747-1 від 28.12.2011., який є невід`ємною частиною рамкової угоди №SMERS01019 від 13.05.2008, в сумі 3 595 841,40 грн., з яких:заборгованість за кредитом 3 150 178,23 грн.;нараховані та несплачені відсотки за користування кредитом 406 797,29 грн.; нарахована пеня за прострочення платежів 38 865,88 грн.;7,29 грн. нарахована пеня за прострочення платежів 38 865,88 грн.

30.04.2015 позивач звернувся до Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості .
25.05.2015 Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» прийнято рішення у справі № 1782-6/454/15, яким, стягнуто солідарно з ПП «ВЛАДОКС», з громадянина України ОСОБА_1 , з ТОВ «НЕЛІ ГРУП» на користь ПАТ «Альфа Банк», заборгованість у розмірі 4 994 829,22 грн (з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 3 233 841,10 грн, заборгованість по процентах в сумі 804 908,16 грн, заборгованість по пені в сумі 956 079,96 грн) та 400 грн витрат по сплаті третейського збору.

24.01.2017 ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова у справі №751/6352/15-ц задоволено заяву ПАТ «Альфа Банк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 25.05.2015.
Виконавчий лист стягувачем (Пат «Альфа Банк») до виконання не направлявся і на момент звернення з позовом у даній справі стягувачем пропущено 3 річний строк, встановлений законом, на його виконання.
15.02.2017 Апеляційним судом Чернігівської області у справі № 751/6352/15-ц повернуто заявникам апеляційну скаргу на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 24.01.2021 про видачу виконавчого документа, оскільки апеляційному оскарженню підлягають ухвали суду про відмову у видачі виконавчого листа. Апеляційний суд зробив зазначені вище висновки на підставі ч. 5 ст. 389-11 ЦПК України, відповідно до якої, апеляційне оскарження ухвали суду про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду чинним законодавством не передбачено. 

З матеріалів справи вбачається, що 09.07.2015 Господарським судом міста Києва у справі №910/12643/15 задоволено позов ТзОВ «Нелі Груп» до ПАТ «Альфа Банк», третя особа: ПП «Владокс» про припинення договору поруки та визнано договір поруки №SMERSP01019/2 від 28.12.2011, укладений між ТзОВ «Нелі Груп» та ПАТ «Альфа Банк» припиненим.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 у справі №910/12643/15, рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2015 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2016 залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 у справі №910/12643/15.
Разом з тим, постановами суду апеляційної та касаційної інстанції у справі № 910/12643/15 встановлено, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором настав 11.11.2013, оскільки позичальником кредит не погашено, у ПАТ «Альфа Банк» з 12.11.2013 виникло право вимагати погашення кредиту за кредитним договором.

Позивач вважає, що рішення Постійно діючого третейського суду при «Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий Союз» від 25.05.2015 у справі №1782-6/454/15 про стягнення 4994829,22 грн заборгованості є достатнім доказом у даній справі (№ 914/3239/20) де також підтверджується сума заборгованості, на яку підлягає нарахування 3 % річних та інфляційні втрати.

Дослідивши обставини справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, Західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

У позовній заяві по справі № 914/3239/20 позивач просить стягнути з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України 2  548  286, 83 грн, у тому числі: 3% річних в сумі 629  903, 69 грн та інфляційних  витрат в сумі 2  018  382, 14 грн. В подальшому  заявою про збільшення позовних вимог (вх. № 724/21 від  22.02.2021) розмір заборгованості збільшено до 2876138, 89 грн, а саме: заборгованість 3% річних ст. 625 ЦК України на суму 629903, 69 грн та інфляційні втрати на суму 2246235, 2грн.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, дана норма визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов`язань, зокрема сплату суми заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та стягнення за прострочення виконання грошового зобов`язання проценти річних.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Однак, як вірно визначено місцевим господарським судом, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 ГПК (кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом).
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). 

Підстави звільнення від доказування містяться у  ст. 75 ГПК України, зокрема до них належать (в редакції Закону № 132-IX від 20.09.2019):
-обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників;
-відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку;
- обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування;
- обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом;
- обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені;
- обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
А правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду (ч. 7 ст. 75 ГПК УКраїни).
Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, виправдувальним вироком суду у кримінальному провадженні, ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи господарським судом (ч. 8 ст. 75 ГПК України).

Разом з тим, у рішенні Конституційного Суду України від 10.01.2008 у справі №1-3/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду), визначено, що правосуддя - це самостійна галузь державної діяльності, яку суди здійснюють шляхом розгляду і вирішення в судових засіданнях в особливій, встановленій законом процесуальній формі цивільних, кримінальних та інших справ (п. 3 мотивувальної частини Ухвали Конституційного Суду України від 14.10.1997  N 44-з) 
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (пп. 4.1. п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02.11.2004 N 15-рп/2004). Тому в контексті ст. 55 Конституції України органи судової влади можуть здійснювати функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.
Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абз. 7 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про третейські суди», є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5ст. 55 Конституції України.
Згідно з положеннями ч. 5  ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 46 Закону України «Про третейські суди» третейські суди приймають рішення тільки від свого імені, а самі ці рішення, ухвалені в межах чинного законодавства, є обов`язковими лише для сторін спорів. 
Забезпечення примусового виконання рішень третейських судів перебуває за межами третейського розгляду та є завданням компетентних судів і державної виконавчої служби (ст. 57 Закону України «Про третейські суди», п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження").
Отже, оспорювані положення Закону України «Про третейські суди»  не порушують припис ст. 124 Конституції України про здійснення правосуддя виключно судами, оскільки третейський розгляд не є правосуддям, а рішення третейських судів є лише актами недержавної юрисдикційної діяльності з вирішення спорів сторін у сфері цивільних і господарських відносин.
З аналізу ст. 125 Конституції України вбачається, що третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції.  А з положень Закону України «Про третейські суди», що третейські суди є недержавними незалежними органами захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин. 
Таким чином, третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції.

Про відсутність преюдиційного значення рішення третейського суду при розгляді даної справи свідчить також ч. 10 ст. 38 Закону України «Про третейські суди», відповідно до якої обставини, встановлені рішенням третейського суду, підлягають обов`язковому доказуванню при розгляді цивільних, господарських та інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлені ці обставини.  

З наведеного вбачається, що під час розгляду спору про стягнення коштів  на підставі договорів позики (що має місце у даній справі) мають встановлюватись судом обставини щодо укладення договорів та факт передачі коштів, як і обставини пов`язані з виконанням цих договорів, що необхідно для встановлення факту наявності заборгованості. Зазначені вище обставини повинні встановлюватись, навіть якщо вони встановлювались у рішенні третейського суду, оскільки останні не мають преюдиційного значення для спору у господарському суді і підлягають обов`язковому доказуванню.
Відтак, ч. 8  ст.  75 ГПК України, ч. 10 ст. 38 ЗУ «Про третейські суди» та висновки викладені у рішенні  Конституційного Суду України від 10.01.2008 N 1-рп/2008 свідчать про необгрунтованість підстави звернення АТ «Альфа-Банк» з позовом до суду, оскільки рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 25.05.2015 у справі № 1782-6/454/15 не є доказом у даній справі, а обставини справи, встановлені ним підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи господарським судом (така ж правова позиція висловлена Верховним судом в Постанові від 12 березня 2019 року у справі № 904/8537/17 та Постанові від 19 червня 2019 року у справі № 344/10378/15-ц.).
Таким чином, посилання позивача на рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 25.05.2015 у справі № 1782-6/454/15 і визначену ним до стягнення суму, не може вважатися  належним доказом у даній справі щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
У Постанові від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц Верховний суд зазначив: що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Зважаючи на відсутність доказів пов`язаних з видачею кредиту відповідачу, зокрема, договорів позики та додаткових угод до них, документів на підтвердження видачі кредиту та на підтвердження вчинених відповідачем платежів в погашення кредиту,  не можливим є встановлення суми заборгованості і доведення правомірності позовної вимоги позивача щодо заявлених до стягнення сум по 3% річних та інфляційних нарахуваннях.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про невиконання обов`язку позивача щодо подання доказів в підтвердження обставин, на яких грунтуються його позовні вимоги, як того вимагає ГПК України. Крім того, як вірно звернуто увагу судом першої інстанції, що позивачем не зазначалось про неможливість подачі, необхідних для розгляду даної справи доказів.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З наведеної норми вбачається,  обов`язком суду є оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначене узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Разом з тим, згідно Рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 25.05.2015 сума 4 994 829,22 грн складається з: заборгованість за кредитом в розмірі 3 233 841,10 грн, заборгованість по процентах в сумі 804 908, 16 грн, заборгованість по пені в сумі 956 079,96 грн.
У Постанові Верховного суду від 19.06.2019 у справі № 344/10378/15-ц зазначено, що  чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу».
Відповідно до п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису ч. 2 ст. 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов`язок сплатити суми неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої ст. 509 ЦК України, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, підставність та правильність проведення розрахунків позивач обгрунтовує наявністю рішення третейського суду в той час як, в судових рішеннях суду апеляційної та касаційної інстанцій у господарській справі №910/12643/15, встановлено те, що мало місце припинення зобов`язань відповідача за договором про надання траншу № №SME00127747-1 від 28.12.2011 (кредитним договором). Оскільки  позивачем 07.10.2013 направлено відповідачу вимогу №80338-34 про сплату заборгованості за договором про надання траншу №SME00127747-1 від 28.12.2011., який є невід`ємною частиною рамкової угоди №SMERS01019 від 13.05.2008 р., в сумі 3 411 844,09 грн. Строки здійснення  сплати встановлено у вимозі наступним чином: протягом 30 днів з моменту отримання вимоги, але не пізніше 35 днів з моменту її відправлення
Наведене  свідчить паро те, що внаслідок пред`явлення вимоги №80338-34 від 07.10.2013, строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав 11.11.2013.
Відтак, починаючи з 12.11.2013 року у позивача виникло право вимагати дострокового повернення кредиту за договором.
З наведеного вбачається, що позивачем, окрім недоведеності суми основної заборгованості і позовної вимоги щодо можливості нарахування на неї  3% річних і інфляційних втрат, у визначену ним (позивачем) суму стягнення включено нарахування 3% річних і інфляційних втрат на заборгованості по процентах в сумі 804 908, 16 грн та заборгованості по пені в сумі 956 079,96 грн (які входять в складову заборгованості 4994829, 22 грн, визначену рішенням третейського суду), що в силу зазначеного вище  не може бути здійснено, так як 3 % річних та інфляційні нараховуються виключно на основну суму заборгованості. 

Позивач у суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції посилається на лист відповідача вих.№3 від 28.02.2019,  стверджуючи , що у цьому листі відповідач визнає заборгованість і зобов`язується її погашати у добровільному порядку.
Даний лист не взято до уваги судом першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 та ч.4 ст. 80 ГПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 119 ГПК України).
Можливість поновлення пропущеного процесуального строку пов`язана із наявністю саме поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Як зазначено у ч. 8 ст. 80 ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Оскільки позивач, в порядку ст.119 ГПК України, із заявами про поновлення строку для подання листа № 3 від 28.02.20219 до матеріалів справи, з обгрунтуванням поважності причин, які обумовили пропуск процесуального строку не звертався,  у зв`язку із чим такий не може бути взятий до уваги судом.
Разом з тим, колегія суддів західного апеляційного господарського суду звертає увагу, що окрім обгрунтованості відхилення даного доказу судом першої інстанції з огляду пропуску строку на його подання, важливим є той факт, що ПП «Владокс» у листі № 3 від 28.02.2019  зазначає про вже часткове погашення суми заборгованості та намір його подальшого погашення.
Позовна заява ж ПАТ «Альфа-Банк», яка надійшла до суду першої інстанції 11.12.2020 свідчить про те, що інфляційні та 3% річних банк нараховує на всю суму заборгованості (4  994  829,22 грн), без врахування здійснених відповідачем проплат.

Таким чином правомірними є висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено порушення його права або охоронюванюваного законом інтересу, за захистом якого він звернувся до суду, у зв`язку із чим такі позовні вимоги не підлягають задоволенню.
У зв`язку із наведеним не підлягає задоволенню заява відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позивачем не доведено порушення охоронюваних законом  права чи інтересу  позивача.

Щодо додаткового рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021, апеляційний господарський суд погоджується із висновками, викладеними у ньому оскільки до заявленого відповідачем 19.07.2021, в порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України, клопотання від 16.07.2021 (вх.№16702/21)  про стягнення судових витрат  додано докази, які підтверджують заявлені до стягнення витрати на правову (професійну правничу) допомогу. До заяви додано: договір про надання правової допомоги від 25.01.2021 №02/01-21, укладений між адвокатом Гораль Т.З. та ПП «Владокс»; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії №1443, видане 10.12.2008; ордер на надання правничої (правової допомоги) серії ВС №1056126, виданий 26.01.2021, на підставі договору про надання правової допомоги від 25.01.2021 №02/01-21; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснення ним витрат під час надання професійної правничої допомоги у Господарському суді Львівської області в межах справи №914/3239/20. 

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1 та ч.3 ст. 123 ГПК України).
Статтею 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України).
П. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати, крім судового збору, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема: у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною 5 цієї ж норми права визначено, що 
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо зокрема судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу відповідач надав до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги від 25.01.2021 №02/01-21, укладений між адвокатом Гораль Т.З. та ПП «Владокс»; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії №1443, видане 10.12.2008; ордер на надання правничої (правової допомоги) серії ВС №1056126, виданий 26.01.2021, на підставі договору про надання правової допомоги від 25.01.2021 №02/01-21; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснення ним витрат під час надання професійної правничої допомоги у Господарському суді Львівської області в межах справи №914/3239/20.
Додані відповідачем докази відповідають визначеним  ч.1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» необхідним доказам, що підтверджують надання адвокатських послуг.
З матеріалів справи, вбачається, що на підтвердження заявленого розміру витрат на правову допомогу відповідачем додано до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги від 25.01.2021 №02/01-21, укладений між адвокатом Гораль Т.З. та ПП «Владокс»; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії №1443, видане 10.12.2008; ордер на надання правничої (правової допомоги) серії ВС №1056126, виданий 26.01.2021, на підставі договору про надання правової допомоги від 25.01.2021 №02/01-21; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснення ним витрат під час надання професійної правничої допомоги у Господарському суді Львівської області в межах справи №914/3239/20.
Відповідно до п.2 договору від 25.01.2021 №02/01-21 виконавець надає замовнику в межах судової справи №914/3239/20 наступні послуги: вивчення та проведення правового аналізу документів та доказів, заяв по суті справи, процесуальних документів; вивчення та аналіз законодавства, судової практики Верховного Суду та вищих судових інстанцій, побудова адвокатом позиції захисту інтересів Замовника; консультація Замовника з метою узгодження правової позиції; підготовка та подання заяв по суті справи, апеляційної, касаційної скарг, заяв, клопотань, пояснень, розрахунків та контррозрахунків заборгованості в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; представництво виконавцем інтересів замовника в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції.
За надання юридичних послуг, передбачених у п.2, встановлюється плата у розмірі 1500,00 грн за 1 годину наданих послуг (п.3 договору).
Пунктом 5 договору визначено, що загальна вартість послуг визначається з розрахунку кількості затраченого часу на їх надання та узгоджується сторонами в акті про виконання зобов`язань.
14.07.2021 між виконавцем та замовником підписано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснення ним витрат під час надання професійної правничої допомоги у Господарському суді Львівської області в межах справи №914/3239/20, відповідно до якого, сторони погодили, що загальна вартість наданих адвокатом послуг становить 50 000,00 грн, де відображено детальний опис послуг, які надано адвокатом, орієнтовний час, витрачений адвокатом для надання послуги, орієнтовний розмір понесених Відповідачем витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом.
Також до заяви додані платіжні доручення № 832 від 27.01.2021 про сплату замовником виконавцю 17  000, 00 грн та платіжне доручення № 931 від 14.07.2021 про сплату замовником виконавцю 33  000, 00 грн, що в сумі складає 50  000, 00 грн, визначену договором.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу  на те, що копія  клопотання про стягнення судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи на суму 50  000, 00 грн з додатками надіслано також позивачу у справі, що підтверджується описом у цінний лист вкладення від 16.07.2021 та фіскальними чеками про його відправлення.
Незважаючи про обізнаність щодо наявності клопотання про стягнення витрат на правову допомогу, позивач не подав суду заперечень щодо суми її стягнення, разом з тим  в апеляційній скарзі на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 22.07.2021 зазначає, що розмір витрат на правову допомогу є явно  необгрунтованим та неспіврозмірним зі складністю справи. В апеляційній скарзі позивач посилається на практику Верховного Суду від 03.11.2020 у справі  № 810/321/16, де  суд апеляційної інстанції зменшив розмір витрат на правову допомогу з врахуванням принципу співрозмірності.
Судова колегія звертає увагу апелянта на те, що у справі № 810/321/16 судом зменшено розмір витрат на правову допомогу з огляду обгрунтованості заяви позивача про її зменшення, що не має місця у даній справі, оскільки ПАТ «Альфа -Банк» не подавало жодних заперечень на подану відповідачем заяву.
Окрім того, відповідно до постанови об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони;  обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. 
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Таким чином, з огляду на те, що позивачем до суду першої інстанції не поданого обгрунтованого клопотання про зменшення суми витрат на правову допомогу, заявлену відповідачем до стягнення, та на те, що таке доведення неспіврозмірності витрат відсутнє і в самій апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк», суд апеляційної інстанції  погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви ПП «Владокс» про стягнення з позивача на користь відповідача 50  000, 00 грн судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом справи в суді першої інстанції. 
При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що зменшення витрат на правову допомогу чи доведення неспіврозмірності цих витрат суті спору не може грунтуватися лише на припущеннях сторони, а має бути також належним чином обгрунтоване та доведене стороною, яка не погоджується з розміром цих витрат.

Згідно з  ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до  ст. 276 ГПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з  додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржниками не доведено наявності підстав, визначених  ст.277 ГПК України, для скасування оскаржуваних рішень та для задоволення апеляційних скарг. Таких підстав апеляційним судом також не встановлено.
Отже, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційні скарги позивача – без задоволення.
Судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, на підставі  ст. 129 ГПК України  покладається на скаржника.
Керуючись ст. ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 281, 282   ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства “Альфа банк” залишити без  задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 13.07.2021 та додаткове рішення Господарського суду Львівської області  від 22.07.2021 у справі № 914/3239/20 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.12.2021.

Головуючий -суддя                                                            Марко Р.І.

Суддя                                                                                Плотніцький Б.Д.

          Суддя                                                                                Скрипчук О.С.