Справа № 465/498/19                                Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І. 
Провадження № 22-ц/811/541/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 48

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 березня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                                       суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
       розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 грудня 2020 року в складі судді Костюк У.І. у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,- 
встановив:
У січні 2019 року позивач Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу. 
Вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 на посаді водія відділення спеціального призначення відділу спеціального призначення з 16.04.2014 по 28.04.2017, звільнений з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту та виключений зі списків особового складу військової частини.
17.09.2015 о 07.50 год. з вини ОСОБА_1 вчинена дорожньо-транспортна пригода. Зокрема, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «БТР 80 №452» номерний знак НОМЕР_2 , порушивши вимоги ПДР України здійснив проїзд на заборонений сигнал світлофора, внаслідок чого здійснив зіткнення із автомобілем марки «CHERY TIGGO», під керуванням ОСОБА_2 . Вина встановлена постановою Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 08.10.2015 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Вартість відновлювального ремонту автомобіля «CHERY TIGGO» становить 30621,86 грн. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08.11.2016 з військової частини НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 30621,86 грн. завданої матеріальної шкоди, 1000 грн. за послуги експертного дослідження та 593, 26 грн. судових витрат. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2017 рішення Галицького суду м Львова залишено без змін. 
09.11.2018 Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області перераховано відповідні кошти на користь ОСОБА_2 . 
Звертав увагу, що право регресної вимоги до ОСОБА_1 у військової частини НОМЕР_3 виникло з моменту відшкодування на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 32215,112 грн., а саме з 09.11.2018. Оскільки вищевказана сума військовій частині не відшкодована, просив задовольнити позовні вимоги.
Оскаржуваним рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 грудня 2020 року позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь «Військової частини НОМЕР_1 в порядку регресу 2687,20 виплаченого відшкодування, в решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь «Військової частини НОМЕР_1 – 146,25 сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржив позивач Військова частина НОМЕР_1 , з рішенням не погоджується та вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Покликаючись на трудові відносини, які існували між позивачем та відповідачем, здійсненням останнім ДТП, вина у якій встановлена відповідним судовим рішенням та виплату на підставі цього позивачем матеріальної шкоди потерпілому, зазначає, що військова частина має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Таким чином, право регресної вимоги до ОСОБА_1 у військової частини НОМЕР_1 виникло з моменту відшкодування на користь ОСОБА_2 шкоди, завданої відповідачем, а саме з 09.11.2018, оскільки майнова шкода відповідачем не відшкодована, така підлягає стягненню в судовому порядку.
Звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні суд неправильно застосував Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243.
Зокрема, військовослужбовці у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати таку військовій частині у порядку, передбаченому Положенням та цивільним законодавством.
Відповідач ОСОБА_1 не притягується до матеріальної відповідальності у зв`язку з тим, що ним не була нанесена пряма дійсна шкода військовому майну, тому повинен бути притягнутий до відповідальності відповідно до ЦК України.
Просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 грудня 2020 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повній мірі.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про відшкодування шкоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи з такого.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спір між сторонами виник щодо відшкодування шкоди в порядку регресу.
Зокрема, суд встановив, що дорожньо-транспортна пригода сталась з вини відповідача при виконанні ним обов`язків під час несення служби, тому врахувавши норми про матеріальну відповідальність військовослужбовців, регламентовані Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, дійшов висновку, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення, відтак врахувавши розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на вересень 2015, дійшов висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 2687,20 грн. у якості суми матеріального відшкодування.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив за безпідставністю, стягнувши судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. 
Судом встановлено такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.
Відповідач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія відділення спеціального призначення відділу спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 з 16.04.2014, а 28.04.2017 звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 відповідно до наказу командира військової частини № 86 (а.с. 7, 47).
Поряд з цим, 17.09.2015 о 07.50 год., перебуваючи на службі відповідач ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки «БТР 80 №452» номерний знак НОМЕР_2 , в порушення Правил дорожнього руху України здійснив проїзд на заборонений сигнал світлофора, внаслідок чого відбулось зіткнення із автомобілем марки «CHERY TIGGO», під керуванням ОСОБА_2 . 
Постановою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 08.10.2015 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, вина останнього у вчиненні вищевказаного ДТП встановлена, відтак зазначені обставини в силу вимог ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню (а.с. 53).
Разом з тим, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08.11.2016 стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 30621,86 грн. завданої матеріальної шкоди, 1000 грн. за послуги експертного дослідження та 593,26 грн. судових витрат а, всього 32215,12 грн. (а.с. 8-10).
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.06.2017 рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.11.2016 залишено без змін (а.с. 12-15).
Згідно із повідомлення Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області щодо проведення безспірного списання коштів від 12.11.2018 № 07.3-11/7718, 09.11.2018 з рахунку військової частини НОМЕР_1 згідно виконавчого листа Галицького районного суду м. Львова від 14.03.2018 за № 461/2327/16 забезпечено перерахування коштів у сумі 32215,12 грн. на користь ОСОБА_2 , ще підтверджується меморіальним ордером за №313 від 09.11.2018 (а.с. 17, 18).
Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають, зокрема, у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Згідно із ст. ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.
Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу (загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників (ст. 138 КЗпП України).
Положеннями статті 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.
Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством (частина 2 статті 130 КЗпП України).
Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
У правовому висновку Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. № 6-16цс12, висновок якого, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно преамбули Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 №243/95-ВР (далі – Положення № 243, чинного на час вчинення відповідачем ДТП), відповідно до Конституції України та інших актів законодавства України військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді.
Особи, які посягають на державну власність, недбало ставляться до озброєння, техніки та іншого військового майна, притягаються до матеріальної відповідальності.
Пункт 1 Положення № 243 визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.
Пунктами 7, 8 Положення № 243 передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України. 
Згідно із пунктом 10 Положення № 243 військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.
В свою чергу, 31.10.2019 набув чинності Закон України від 03.10.2019 №160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі – Закон №160-ХІ).
За змістом статті 1 Закону № 160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків (ч. 5 ст. 1 цього Закону).
Відповідно до положень статті 3 Закону умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом. Особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.
Положеннями статті 12 Закону передбачено, що у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Враховуючи наведене, колегія суддів знаходить підставними та погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що матеріали справи та спірні правовідносини у цілому дають підстави для беззаперечного висновку про те, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач  ОСОБА_1  заподіяв пряму дійсну шкоду військовій частині, у розумінні вимог закону, натомість будучи на службі заподіяв шкоду третій особі, відтак до останнього не може бути застосовано матеріальну відповідальність, як вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку, зокрема військовослужбовців покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що була завдана з їх вини, яка обмежується відповідним розміром.
Разом з цим, як Положенням № 243, яке діяло до набрання чинності ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», так і цим законом передбачено обов`язок військовослужбовців у разі завдання з його вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодувати військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.
В свою чергу, зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.
Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
Як зазначалося вище, факт заподіяння шкоди третій собі ОСОБА_2 відповідачем ОСОБА_1 , як військовослужбовцем та винна останнього, як і відшкодування військовою частиною цієї шкоди у відповідному розмірі, підтверджені належними у справі доказами.
При цьому, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1191 ЦК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.
Таким чином, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у контексті законності оскаржуваного рішення, колегія суддів приходить переконання про те, що суд першої інстанції правильно встановивши характер спірних правовідносин, належним чином не врахував норми матеріального права, які регулюють такі, зокрема загальні положення щодо відшкодування шкоди, завданої третій особі з вини військовослужбовця, яка відшкодована відповідною військовою частиною та положення про право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. 
Враховуючи наведене оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення по суті спору, яким позовні вимоги, як такі, що є підставними, задовольнити у повному обсязі, з одночасним задоволенням вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України 
Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 грудня 2020 року– скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 в порядку регресу 32215 (тридцять дві тисячі двісті п`ятнадцять) гривень 11 копійок виплаченого відшкодування.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь «Військової частини НОМЕР_1 – 1762 гривень 00 копійок сплаченого судового збору за подання позову та 2881 гривень 50 копійок сплаченого за подання апеляційної скарги, а всього 4643 (чотири тисячі шістсот сорок три) гривні 50 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 березня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

                                                                                                                     С.М. Копняк