ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2120/19  Номер провадження 22-ц/814/2183/21	Головуючий у 1-й інстанції Тимчук  Р.І.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.,
за участю секретаря Філоненко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року, ухваленого у складі головуючого судді Тимчука Р.І., повний текст судового рішення виготовлено без зазначення дати, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у сумі 911613,83 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 9116,14 гривень.
27 лютого 2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява, у якій він просив винести заочне рішення з урахуванням зменшеного розміру позовних вимог та просив стягнути з ОСОБА_2 лише основну суму боргу в розмірі 120000 грн. та 27000 доларів США (за курсом Національного банку України станом на 07 серпня 2018 року - 690938,85 грн.) без індексу інфляції та 3% річних. 
Позов мотивований тим, що у 2018 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договори позики грошових коштів, які оформлювалися у вигляді шести розписок на загальну суму 120000 грн. та 27000 доларів США.
У вказаних розписках ОСОБА_2 зобов`язувалася повернути ОСОБА_1 грошові кошти ще у 2018 році, однак до теперішнього часу їх не було повернуто, у зв`язку з чим він був змушений звернутися до суду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено в повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що даний позов подано неналежним суб`єктом (позивачем), який не є стороною спірних правовідносин, у якого відсутнє право вимоги за спірними договорами та особисті права якого ніяким чином непорушені, а тому суд констатував відсутність підстав для задоволення позову.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (з подальшим уточненням), в якій, посилаючись на неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. 
В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірні кошти надавалися ОСОБА_2 безпосередньо юридичними особами ТОВ «Агробудінвест 2008» та ТОВ «Полагробудінвест 2008» як позикодавцями, а не ОСОБА_1 як фізичною особою, оскільки в жодній з розписок прямо не зазначено, що стороною договору позики є вказані юридичні особи або що позику надають дані товариства, а ОСОБА_1 діє від їх імені, а тому саме він є стороною у спірних правовідносинах та має законне право вимоги за спірними договорами.
Крім того, скаржник зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Податкового кодексу України» (копії квитанцій до прибуткових касових ордерів, видаткових накладних), які б підтверджували факт надання грошових коштів у позику саме юридичною особою.
Позиція інших учасників справи
20 грудня 2021 року від представника  ОСОБА_2 - адвоката Уса М.А. до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін, оскільки воно є законним та ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши апелянта ОСОБА_1 , його представника - адвоката Баранову В.В., представника ОСОБА_2 - адвоката Уса М.А., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
У 2018 році між директором ТОВ «Агробудінвест 2008» Ященком В.М., з однієї сторони, та ОСОБА_2 було укладено договори позики грошових коштів, які оформлювалися у вигляді розписок, а саме: 
- 07 березня 2018 року розписка на суму 10000 доларів США ( ОСОБА_3 отримала від директора ТОВ «Полагробудінвест 2008» Ященка В.М. 10000 доларів США, зобов`язується повернути до 15 травня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 );
- 20 березня 2018 року на суму 30000 грн. ( ОСОБА_3 отримала від директора ТОВ «Агробудінвест 2008» Ященка В.М. 30000 грн., зобов`язується повернути до 01 липня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 );
- 28 березня 2018 року на суму 10000 доларів США ( ОСОБА_3 отримала від директора ТОВ «Агробудінвест 2008» Ященка В.М. 10000 доларів США, зобов`язується повернути до 01 липня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 );
- 26 квітня 2018 року на суму 5000 доларів США та 50000 гривень ( ОСОБА_3 отримала від директора ТОВ «Агробудінвест 2008» Ященка В.М. 5000 доларів США та 50000 грн., зобов`язується повернути до 01 липня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 );
- 22 травня 2018 року на суму 40000 гривень ( ОСОБА_3 отримала від директора ТОВ «Агробудінвест 2008» Ященка В.М. 40000 грн., зобов`язується повернути до 01 липня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 );
- 27 червня 2018 року на суму 2000 доларів США ОСОБА_3 отримала від директора ТОВ «Агробудінвест 2008» Ященка В.М. суму 2000 доларів США, зобов`язується повернути до 15 липня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 );
Однак, вказані борги до визначеного часу ОСОБА_2 не було повернуто, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що даний позов подано неналежним суб`єктом (позивачем), який не є стороною спірних правовідносин, у якого відсутнє право вимоги за спірними договорами та особисті права якого ніяким чином непорушені.
Однак, колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду помилковим з наступних підстав.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або  юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності  інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі №501/1773/16-ц.
Враховуючи вказані положення чинного законодавства, колегія суддів вважає, що укладені між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договори позики грошових коштів та надані останньою розписки від 07, 20, 28 березня, 26 квітня, 22 травня та 27 червня 2018 року на загальну суму 120000 грн. та 27000 доларів США є тими документами, які підтверджують виникнення у сторін правовідносин за договором позики.
При цьому наявність боргової розписки у позивача підтверджує факт наявності боргу.
За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеним факт неповернення відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 грошових коштів за правилами статті 545 ЦК України, оскільки боргова розписка залишилася в останнього.
У свою чергу, суд першої інстанції у своєму рішенні не заперечує факт існування правовідносин щодо позики, але вважає, що в даній ситуації сторонами спірних договорів позики є фізична особа ОСОБА_3 як позичальник та юридичні особи ТОВ «Агробудінвест 2008» ТОВ і «Полагробудінвест 2008» в особі директора ОСОБА_1 як позикодавці, які безпосередньо і навали грошові кошти в борг.
Однак, колегія суддів вважає вказаний висновок місцевого суду помилковим, оскільки спірні правовідносини носять виключно цивільно-правовий характер, а предметом договорів позики є особисті грошові кошти ОСОБА_1 , які не мають жодного відношення до фінансово-господарської діяльності ТОВ «Агробудінвест 2008» ТОВ і «Полагробудінвест 2008».
Зазначені обставини підтверджуються тим, що в жодній з розписок прямо не зазначено, що стороною договору позики є ТОВ «Агробудінвест 2008» ТОВ і «Полагробудінвест 2008» від імені яких діє директор Ященко В.М. або що позику надають дані товариства.
Факт зазначення в розписках ОСОБА_1 , як директора вказаних юридичних осіб, не є беззаперечним доказом, що спірні кошти належать на праві власності цим юридичним особам та надаються ними у позику ОСОБА_2 .
Навпаки, у даному випадку, вказівка на зайняття ОСОБА_1 посади директора товариств відіграє роль додаткової ідентифікуючої ознаки його як фізичної особи, але аж ніяк не підтверджує факт уповноваження його на передачу коштів у позику від імені ТОВ «Агробудінвест 2008» ТОВ і «Полагробудінвест 2008».
Більше того, відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року №148 (далі - Положення), суб`єкти господарювання здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами через касу як коштами, одержаними як готівкова виручка, так і коштами, одержаними із банків.
Згідно з пунктом 23 розділу ІІІ Положення касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, електронними розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівки.
Положеннями пункту 26 розділу ІІІ Положення передбачено, що видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки підписуються керівником і головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником. До видаткових ордерів додаються заяви на видачу готівки, розрахунки.
У свою чергу, матеріали справи не містять зазначених доказів, що відповідно свідчить про те, що не ТОВ «Агробудінвест 2008» ТОВ і «Полагробудінвест 2008», а саме ОСОБА_1 , як фізична особа, є позикодавцем у спірних правовідносинах та має законне право вимоги стягнення боргу за спірними договорами позики, оскільки розрахунки готівкою юридичних осіб з фізичними особами за операціями, які безпосередньо не пов`язані з реалізацією продукції, мали б здійснюватися виключно на підставі видаткових касових ордерів.
Також на підтвердження факту, що ОСОБА_1 , як фізична особа, є позикодавцем у спірних правовідносинах, свідчить відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань будь-яких відомостей про державну реєстрацію ТОВ «Полагробудінвест 2008», як юридичної особи.
Відповідно до статті 533 ЦК України  грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.  Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом .
Загальна сума боргу ОСОБА_2 за борговими розписками становить 120000 грн. та 27000 доларів США.
Офіційний курс Національного банку України станом на день ухвалення постанови апеляційного суду - 21 грудня 2021 року, складає 27,2846 грн. за 1 долар США, а тому сума боргу в іноземній валюті, яка підлягає стягненню, становить 736684,20 грн. (27000 доларів США*27,2846 грн.), а всього до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума заборгованості за борговими розписками в розмірі 856684,20 грн. (120000 грн. + 736684,20 грн.)
Також, апеляційний суд зазначає, що клопотання апелянта в частині роз`яснення органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, порядку здійснення нарахування 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду, заявлене на підставі частини 10 статті 265 ЦПК України, не підлягає задоволенню, оскільки у своїй заяві від 27 лютого 2020 року (а.с.62) ОСОБА_1 просив зменшити розмір позовних вимог до стягнення з ОСОБА_2 лише основної суми боргу в розмірі 120000 грн. та 27000 доларів США (за курсом Національного банку України станом на 07 серпня 2018 року - 690938,85 грн.) без індексу інфляції та 3% річних.
Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, прийшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 боргу за договорами позики.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 1 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Щодо судових витрат
За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 9116,14 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 13674,21 грн., а всього: 22790,35 грн.
Керуючись ст.ст. 141, 367, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд –
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року – скасувати. Ухвалити нове.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договорами позики в сумі 856684 (вісімсот п`ятдесят шість тисяч шістсот вісімдесят чотири) грн. 20 коп.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 22790,35 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 21 грудня 2021 року.

Головуючий                         О.О. Панченко 

Судді                         Т.В. Одринська
                                                                               
                                                                               В.П. Пікуль