ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/510/22 Справа № 209/1150/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

       У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду, з неодноразово уточненим, позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, мотивуючи його тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 1992 року та у березні 2020 року нею було подано позов про розірвання шлюбу. 
       Вказувала, що за час перебування у зареєстровано шлюбі ними у власність набуте наступне майно: в 1997 році на підставі договору купівлі-продажу житловий будинок, що заходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 52.6 кв.м, в тому числі житловою площею 37,3 кв.м, що складається з А-1 - житлового будинку, а-1 - сині, а-4 - тамбур, Б-1 - літня кухня, б-1 - сіни, В-1 - сараю, Г-1 - вбиральні, №4 - водопроводу, №3 - зливної ями, №7 - колодязю; 19 лютого 2019 року було відкрито депозитний рахунок у ПАТ «Ощадбанк» за договором №263/60/1095261 від 19 лютого 2019 року на суму 5 100 доларів США, а 23 грудня 2019 року було відкрито депозитний рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» за договором №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року на суму 80 000 грн.
       Посилаючись на те, що мирним шляхом питання стосовно поділу майна врегулювати неможливо, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що заходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 52.6 кв.м, в тому числі житловою площею 37,3 кв.м, що складається з А-1 - житлового будинку, а-1 - сіни, а-4 - тамбур, Б-1 - літня кухня, б-1 - сіни, В-1 - сараю, Г-1 - вбиральні, №4 - водопроводу, №3 - зливної ями, №7 -колодязю, визнати за нею право власності на 1/2 частину банківського вкладу з процентами у АТ КБ «ПриватБанк» за договором №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року у сумі 42 650 грн., стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію спільних грошових коштів подружжя в розмірі 42 650 грн; визнати за нею право власності на 1/2 частину банківського вкладу з процентами у ПАТ «Ощадбанк» за договором №263/60/1095261 від 19 лютого 2019 року у сумі 2 658,75 доларів США, що еквівалентно 64 970,68 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію спільних грошових коштів подружжя в розмірі 2 658,75 доларів США, що еквівалентно 64 970,68 грн., стягнути з ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу.
       Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 вересня 2021 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що заходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 52.6 кв.м, в тому числі житловою площею 37,3 кв.м, що складається з А-1 - житлового будинку, а-1 - сіни, а-4 - тамбур, Б-1 - літня кухня, б-1 - сіни, В-1 - сараю, Г-1 - вбиральні, №4 - водопроводу, №3 - зливної ями, №7 - колодязю. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину банківського вкладу з процентами у КБ «ПриватБанк» за договором №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року у сумі 42 650 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію спільних грошових коштів подружжя в розмірі 42 650 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору в розмірі 1 825,96 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 6 617,23 грн. В іншій частині позовних вимог щодо поділу банківського рахунку в ПАТ «Ощадбанк» відмовлено. 
       В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині визнання за  ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину банківського вкладу з процентами у КБ «ПриватБанк» за договором №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року у сумі 42 650 грн. та стягнення з нього компенсацію спільних грошових коштів подружжя в розмірі 42 650 грн., просить рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 вересня 2021 року скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні цих позовних вимог відмовити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив дану частину позову, оскільки грошові кошти за договором №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року є виключно його особистими грошовими коштами, так як він успадкував від батька грошові кошти. На ім`я його батька було відкрито депозитний рахунок, з якого він зняв 250 092,76 грн. та 200 000 грн. віддав йому, а він уклав банківські договори, відсотки з яких витрачав в інтересах родини. Зазначав, що позивачем не доведено факту понесення судових витрат та їх розміру, та стягнуто їх безпідставно. 
       09 грудня 2021 року позивач надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала, що доводи апеляційної скарги в частині того, що батько надав йому грошві кошти у розмірі 200 000 грн. є надуманими та взагалі не доведеними. Вказувала, що відповідач зловживав своїми процесуальними правами та в ході розгляду справи неодноразово змінював свою позицію стосовно грошових коштів, покладених на депозити. Відповідачем не спростовано належними та допустимим доказами презумпцію спільності майна подружжя. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 1992 року. 
       В період шлюбу сторони набули у власність наступне майно: в 1997 році на підставі договору купівлі-продажу було придбано спірний житловий будинок, що заходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 52.6 кв.м, в тому числі житловою площею 37,3 кв.м, що складається з А-1 - житлового будинку, а-1 - сіни, а-4 - тамбур, Б-1 - літня кухня, б-1 - сіни, В-1 - сараю, Г-1 - вбиральні, №4 - водопроводу, №3 - зливної ями, №7 -колодязю, що підтверджується, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.16). 
       19 лютого 2019 року на ім`я відповідача ОСОБА_1 було відкрито депозитний рахунок у АТ «СБЕРБАНК» за договором №263/60/1095261 від 19 лютого 2019 року на суму 5 100 доларів США, що підтверджується копією договору (т.1 а.с.30).
       23 грудня 2019 року на ім`я відповідача      ОСОБА_1  було відкрито депозитний рахунок у КБ «ПриватБанк» за договором №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року на суму 80 000 грн., 13,25% річних на 6 місяців (т.1 а.с.28-29). 
       Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходи з того, що будинок є спільним майном подружжя, тому позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину будинку за позивачем підлягають задоволенню, оскільки це підтверджено наданими суду доказами та не заперечується відповідачем. Також вважав доведеним той факт, що грошові кошти за банківським вкладом  у КБ «ПриватБанк» за договором №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року у сумі 42 650 грн. є спільним сумісним майном подружжя, що доведено позивачем належними та допустимими доказами та не спростовано належними доказами відповідачем. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач оскаржує рішення суду лише в частині визнання за  ОСОБА_2  права власності на 1/2 частину банківського вкладу з процентами у КБ «ПриватБанк» за договором №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року у сумі 42 650 грн. та стягнення з нього компенсації спільних грошових коштів подружжя в розмірі 42 650 грн., а тому в іншій частині рішення суду не переглядається. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскаржуваній частині у зв`язку з наступним. 
       Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
       Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
       Норми статей 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
       За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
       До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
       За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
       Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
       Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. 
       Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
       Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
       Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц, провадження №14-712цс19, дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що грошові кошти, внесені ОСОБА_1 на його банківський (депозитний) рахунок у АТ КБ «Приват Банк» за договором банківського вкладу "Стандарт" терміновий на 6 міс. №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року під час перебування з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, підлягають поділу між сторонами у рівних частках, доводи апеляційної скарги не спростовують презумпції спільності майна подружжя, оскільки є недоведеним той факт, що грошові кошти, внесені відповідачем за спірним договором банківського вкладу "Стандарт" терміновий на 6 міс. №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року, були його особистими грошовими коштами набутими в порядку спадкування. 
       Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом на грошові кошти у загальному розмірі 75 977,56 грн. (т.1 а.с.99) після смерті батька відповідач отримав у 2015 році. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру після смерті матері відповідач отримав 18 грудня 2018 року та здійснив продаж квартири за 56 256 грн. 18 лютого 2019 року (а.с.100,101-102), таким чином факт того, що 80 000 грн., які були покладені ним 23 грудня 2019 року на банківський (депозитний) рахунок у АТ КБ «Приват Банк» за договором банківського вкладу "Стандарт" терміновий на 6 міс. №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року, були саме успадкованими грошовими коштами є недоведеним. 
       Ряд депозитних рахунків відкритих на ім`я позивача та закритих за час перебування сторін у шлюбі (з 2013 року по 2017 рік) не доводять того факту, що грошові кошти з них, які були успадкованими грошовими коштами відповідача, були покладені останнім 23 грудня 2019 року на банківський (депозитний) рахунок у АТ КБ «Приват Банк» за договором банківського вкладу "Стандарт" терміновий на 6 міс. №SAMDNWFD0072579632901 від 23 грудня 2019 року
       З матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово змінював свою позицію з приводу походження грошових коштів. 
       Той факт, що дохід позивача складав 4 500 грн. на місяць, за відсутності у неї іншого доходу, не може слугувати підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки грошові кошти, внесені на депозит, є спільними коштами подружжя. 
       Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачем не доведено факту понесення витрат та їх розмір колегія суддів відхиляє. 
       Відповідно до ч.ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
       При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
       Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
       Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
       Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п.269).
       Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
       Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
       Згідно із вимогами ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
       З матеріалів справи вбачається, що права позивача ОСОБА_2 у даній справі захищала адвокат Машошина А.О. на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру (т.1 а.с.31-32, т.2 а.с.86). 
       З договору про надання правової допомоги від 04 квітня 2020 року вбачається, що сторонами визначено, що гонорар адвоката за цим договором складає 10% від ціни позову. 
       Додаткової угодою №1 до договору про надання правової допомоги від 04 квітня 2020 року сторони визначили загальну суму послуг правової допомоги у розмірі 18 000 грн. (т.2 а.с.47). З акту приймання-передачі №1 від 20 лютого 2021 року вбачається, що адвокатом надано консультації, проведено вивчення документів для складання правової позиції та позову, вивчено судову практику з аналогічних питань, складено позовну заяву, уточнену позовну заяву, складено відповідь на відзив, здійснено поштові відправлення, прийнято участь у численних судових засідання, складено процесуальні клопотання загалом на 18 000 грн. (т.1 а.с.152). Згідно довідок про сплату гонорару позивачем сплачено адвокату загалом 18 000 грн. (т.1 а.с.153,154,155, т.2 а.с.48).
       В ході розгляду справи позивачем доведені понесені нею витрати на правову допомогу, які входять до складу судових витрат, а тому такі витрати відшкодовані правомірно з врахуванням пропорційності заявлених та задоволених позовних вимог.
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.        
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 

       Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 вересня 2021 року в оскаржуваній частині та додаткове рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 жовтня 2021 залишити без змін. 
       
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                 Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                                 Макаров М.О.