Справа № 127/11586/21
Провадження № 22-ц/801/40/2022
Категорія: 45
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 січня 2022 року	Справа № 127/11586/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Берегового О.Ю, Сала Т.Б.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2021 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Гуменюком К.П.,
ВСТАНОВИВ:
В травні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2  про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП. 
Позовна заява мотивована тим, що відповідач  ОСОБА_2 09.09.2019, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21099», р.н. НОМЕР_1 , під час виїзду з прилеглої території авто мийки на головну дорогу, не переконався, що його подальший рух буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на головну дорогу, де, не надавши переваги у русі, допустив зіткнення з технічно справним мопедом марки «Honda Dio 110», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався головною дорогою та перевозив пасажира ОСОБА_3 .
Внаслідок ДТП позивач отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, у зв`язку з чим проведено лікування та операційне втручання. Тому, відносно відповідача ОСОБА_2 було порушено кримінальне провадження за №12019020010001904 від 09.09.2019 за ч.1 ст.286 КК України. В межах вказаного кримінального провадження потерпілим ОСОБА_1 було пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_2 .
Позивач вказує, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08.10.2020, задоволено частково цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_1 15 000 грн., у рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди, а також 10 000 грн. у рахунок відшкодування судових витрат понесених на правничу допомогу. Однак, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27.04.2021 вказаний вирок в частині вирішення цивільного позову скасовано і призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції.
Діями відповідача позивачу було завдано матеріальну шкоду пов`язану з лікуванням в розмірі 19 883 грн. Також, в ДТП було пошкоджено належний йому на праві власності мопед «Honda Dio 110», який зазнав механічних пошкоджень з вини відповідача, а тому на останнього покладається обов`язок по відшкодуванню матеріального збитку, визначений висновком автотоварознавчої експертизи, який становить 2 923,08 грн. Загальний розмір завданої відповідачем позивачу матеріальної шкоди становить 22 807,04 грн.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., яку обґрунтовує душевними стражданнями та переживанням пережитого у зв`язку із самим фактом ДТП та значним пошкодженням здоров`я. Моральна шкода також обґрунтовується обмеженням можливості використання пошкодженого транспортного засобу, який є єдиним транспортним засобом у власності позивача, з часу вчинення правопорушення.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволені позову. Вказує, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована у АТ «СГ`ТАС» (приватне) відповідно до полісу № АО/6106028, а відтак належним відповідачем у справі є страхова компанія, яка за законом має виплатити страхову виплату позивачу в межах лімітів страхового полісу.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2021 року в задоволені позову відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду позивач  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В якості основних доводів скаржник зазначає те, що суд першої інстанції вирішуючи спір не дав правової оцінки вимогі щодо відшкодування моральної шкоди. Судом не взято до уваги, що потерпілий має право на отримання страхового відшкодування і не зобов`язаний повідомляти про страховий випадок страхову компанію. Також, суд не дослідив факт повідомлення відповідачем свого страховика про страховий випадок.
Відповідач ОСОБА_2  подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. 
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає. 
Судом встановлено, що  ОСОБА_2 09.09.2019, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21099», р.н. НОМЕР_1 , під час виїзду з прилеглої території авто мийки на головну дорогу, не переконався, що його подальший рух буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на головну дорогу, де, не надавши переваги у русі, допустив зіткнення з технічно справним мопедом марки «Honda Dio 110», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався головною дорогою та перевозив пасажира ОСОБА_3 . 
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08.10.2020 відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком один рік. (а.с. 154-158).
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27.04.2021 вирок в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пред`явленого до ОСОБА_2 - скасовано і призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції (а.с. 159-163). 
Вироком встановлено, що внаслідок ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді: «тупа травма лівої нирки, глибокий одиничний розрив лівої нирки без сполучення з ЧМС (чашково-мискової) системи та без порушення цілісності капсули нирки. Велика субкапсулярна гематома лівої нирки (видалено до 400 мл згортків). Тупа травма грудної клітки зліва. Перелом 2-го, 7-го ребер зліва без ознак консолідації», які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1157/1222 від 08.11.2019 належать до тілесний ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являлись небезпечними для життя в момент заподіяння.
Внаслідок даної пригоди пасажир мопеда «Honda Dio 110» ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження у вигляді: «сполучна травма тіла. Забій, садно лівої виличної ділянки. Закритий перелом лівої ключиці в середній третині зі зміщенням. Садно лівого плечового суглоба. Забій, садно лівого колінного суглоба», які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1158 від 08.11.2019 належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являлись небезпечними для життя в момент заподіяння.
Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 727 від 20.11.2019 «в даній дорожній обстановці, в діях водія автомобіля «ВАЗ 21099» ОСОБА_2 , вбачається невідповідність вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
З копій медичних висновків, обстежень слідує, що ОСОБА_1 приводилось обстеження, лікування та проведено операційне втручання (а.с. 103-125).
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов до винуватця ДТП є передчасним, оскільки відповідальність обвинуваченого ОСОБА_2 була застрахована та на момент вчинення ДТП діяла, тому належним відповідачем у справі є страхова компанія, яка за законом здійснює страхову виплату позивачу в межах лімітів страхового полісу. В матеріалах справи відсутні докази належного звернення потерпілого із вимогами до страхової компанії.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Між позивачем та відповідачем виник спір з приводу відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 застрахована у АТ «СГ`ТАС» (приватне), про що свідчить поліс № АО/6106028 зі строком дії з 12 вересня 2018 року по 11 вересня 2019 року та лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров`ю одного потерпілого у розмірі 200 000 грн. та 100 000 грн. на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну.
За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник-особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України ).
Згідно вимог ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоду, а іншою особою,- якщо законом передбачено такий обов`язок.
Згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14- 176цс18) та у постановах Верховного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 16 червня 2021 року у справі № 264/4263/18.
Питання щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, врегульовано ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до якої, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Як вбачається із матеріалів справи, апеляційний суд скасовуючи вирок в частині вирішення цивільних позовів вказав, що суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню фактичних обставин справи, не роз`яснив потерпілому ОСОБА_1 порядку розгляду його цивільного позову та можливості залучення до участі у кримінальному провадженні в якості цивільного відповідача страхової компанії.
Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що так як автомобіль відповідача було застраховано, тому належним відповідачем у справі є страхова компанія, яка за законом має виплатити страхову виплату позивачу в межах лімітів страхового полісу.
З чим погоджується апеляційний суд.
Отже, ОСОБА_2 не є належним відповідачем у справі, а до страховика позовні вимоги не заявлялись і до участі в справі він не залучався.
Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди.
За загальним правилом належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі завдавач шкоди.
Відповідно до частини другої статті 51ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та постановляє рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та у постановах Верховного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 16 червня 2021 року у справі № 264/4263/18.
Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом лише до винуватця ДТП ОСОБА_2 , хоча позивач має насамперед вирішити спір із страховою компанією в межах установленого ліміту страхової відповідальності останньої для правильного урегулювання спору між позивачем та ОСОБА_2 , у протилежному випадку - до вирішення питання про наявність підстав для відшкодування заподіяної шкоди за рахунок страховика відповідача, зокрема у судовому порядку, позовні вимоги до ОСОБА_2 є передчасними.
З урахуванням наведеного, судом першої інстанції правильно встановлено, що позов у цій справі пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки обов`язок відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального та матеріального права.
               Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.
Доводи апеляційної скарги дублюють позовні вимоги справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Інші доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом до належного відповідача, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.
На підставі викладеного, керуючись ст.367, ч.1 ст. 369, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 04 січня 2022 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді                                                                          О.Ю. Береговий

                                                                               Т.Б. Сало