ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року	Львів	Справа № 380/14691/21 пров. № А/857/143/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Кухтея Р.В., Судової-Хомюк Н.М.,
з участю секретаря судового засідання                    Лутчин А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у справі № 380/14691/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,-
суддя в 1-й інстанції –Потабенко В.А., час ухвалення рішення – 25.11.2021 року, місце ухвалення рішення – м. Львів, дата складання повного тексту рішення – 30.11.2021 року,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській (далі - ГУ ДПС у Львівській області, відповідач), в якому позивач просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 17.04.2019 №№ 0058183-5013-1350, 0058185-5013-1350 та від 01.04.2020 №№ 0043544-5105-1350, 0043545-5105-1350..
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неправильно обчислив площу житлового будинку, яка підлягала оподаткуванню податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками житлової нерухомості, оскільки гараж не є об`єктом оподаткування. Крім цього, база оподаткування об`єкта житлової нерухомості, що перебуває у власності фізичної особи платника податку зменшується для житлового будинку на 120 кв. метрів. Також відповідачем безпідставно прийнято по 2 податкових повідомлення-рішення за 2018 і 2019 роки по одному і тому ж об`єкту нерухомого майна (житлової нерухомості). Не заперечуючи проти обов`язку сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками житлової нерухомості, позивач не погоджується з розміром такого, що визначений ГУ ДПС у Львівській області. Відтак, просить позов задовольнити.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у справі № 380/14691/21 позовні вимоги задоволено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що оскаржені податкові повідомлення-рішення складені на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається перебування у власності позивача житлової нерухомості. Відтак, оскаржені податкові повідомлення-рішення є правомірними. Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у справі № 380/14691/21 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги в справі, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з технічним паспортом на жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , складеним 15.03.2019 ФОП ОСОБА_2 , кваліфікаційний сертифікат серії АЕ № 002200 від 19.04.2013, загальна площа будинку становить 458,0 кв.м., площа гаража становить 23,3 кв.м.
Таким чином, судом встановлено, що всупереч підп. 3.2.12. п. 3.2 Положення, відповідачем обчислено податок за 2018, 2019 роки з нерухомого майна, що не є об`єктом оподаткування (гараж), і площу якого включено до загальної площі будинку, з якої обчислюється податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Розглядаючи спір апеляційний суд виходить із наступного.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою №210482107 від 28.05.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
ГУ ДПС у Львівській області прийнято податкові повідомлення-рішення:
- від 17.04.2019 № 0058183-5013-1350, яким визначило суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, що є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2018 рік у 19367,05 грн.;
- від 17.04.2019 №0058185-5013-1350, яким визначило суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, що є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2018 рік у 44367,05 грн.;
- від 01.04.2020 № 0043544-5105-1350, яким визначило суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, що є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2019 рік у 46707,95 грн.;
- від 17.04.2019 №0043545-5105-1350, яким визначило суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, що є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2019 рік у 21707,95 грн. (далі - оскаржені податкові повідомлення-рішення).
Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернулася з відповідним позовом до суду.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПК України).
01.01.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-VIІI, яким, шляхом викладення в новій редакції ст. 266 Податкового кодексу України, введено новий вид податку для громадян України, яким передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до підп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підп. 266.3.1, 266.3.2 п. 266.3 статті 266 ПК України).
Відповідно до підп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Згідно з ч. 2 підп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Згідно з підп. 14.1.1291 п. 14.1 ст. 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади, гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки) тощо.
А згідно підп. 14.1.129.1 п. 14.1 ст. 14 ПК України будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи, як зокрема житлові будинки - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень.
Отже, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України, фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (за винятком тих, які не є об`єктами оподаткування відповідно до підп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України) є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Разом з тим, п. 8.1 ст. 8 ПК України визначено, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Згідно зі ст. 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.
Пункт 10.1 ст. 10 ПК України визначає, що місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно.
Відповідно до п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Отже, з аналізу викладених норм вбачається, що встановлення податку на майно, зокрема, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який виконується шляхом прийняття відповідного рішення.
Підпункт 12.3.4 п. 12.2 ст. 12 ПК України імперативно врегульовує порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків.
Так, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Підпунктом 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України встановлено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами вказаного Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм вказаного Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.
Згідно з підп.  266.4.2 п. 266.4 ст. 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).
Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.
Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості рішення щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Судом встановлено, що 29.06.2017 на 8-тій сесії 7-го скликання Львівська міська рада прийняла ухвалу "Про внесення змін до ухвали міської ради від 14.07.2011 № 664 "Про затвердження Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" № 2139.
Відповідно до п. 2.1 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (далі - Положення) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
У пункті 3.1 Положення зазначено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (п. 4.1. Положення).
Згідно з підп. 6.2.2 п. 6.2. Положення ставка податку для об`єктів житлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, встановлюється для житлового будинку/будинків в розмірі 1% мінімальної заробітної плати.
В той же ж час, згідно підп. 3.2.12 п. 3.2 Положення гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки не є об`єктами оподаткування.
Як підтверджено матеріалами справи, станом на момент виникнення спірних відносин позивач була власником житлового будинку загальною площею 520,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою №210691569 від 29.05.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
Згідно інформації, наявної у вказаній довідці, загальна площа житлового будинку становить 458 кв.м. Крім того, приналежним до житлового будинку є гараж.
З наявного в матеріалах справи розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік, вбачається, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової нерухомості, що становить 520,2 кв.м.
З наявного в матеріалах справи розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, вбачається, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової нерухомості, що становить 520,2 кв.м.
Згідно з технічним паспортом на жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа будинку становить 458,0 кв.м., площа гаража становить 23,3 кв.м.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач не застосував пільгу та не зменшив базу оподаткування об`єкта житлової нерухомості на 120 кв. метрів, чим не дотримався вимог ПК України.
Крім того, як не заперечується апелянтом, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2020 у справі № 380/1021/20, що набрало законної сили 13.10.2020 позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області задоволено повністю, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 15.06.2017 №51384-13, від 26.04.2018 №0630366-1311-1350, від 26.04.2018 № 0630367-1311-1350. Скасовуючи вказані податкові повідомлення-рішення, Львівський окружний адміністративний суд, з яким погодився і Восьмий апеляційний адміністративний суд, виходив з того, що відповідачем протиправно до складу об`єкта оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, включено площу гаражу, всупереч підп. 3.2.12 п. 3.2 Положення. Водночас, судом взято до уваги дані технічного паспорта на жилий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , що складений 05.01.1997 Львівським бюро технічної інвентаризації).
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року у справі № 380/14691/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 22.02.2022 року