ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/492/22 Справа № 205/7723/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулись до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов мотивовано тим, що 04 червня 2007 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно умов якого позивач надав позичальнику кредит у розмірі 43200,00 доларів США на термін до 05 червня 2028 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 04 червня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Також 04 червня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки. Разом з тим, відповідачі свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконали, що призвело до виникнення заборгованості по кредиту та процентам, розмір якої станом на 08 жовтня 2015 року склав 30844,82 доларів США, та пеня в розмірі 15072,69 грн. У зв`язку з зазначеним просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість щодо повернення кредиту та сплати процентів в сумі 30844,82 доларів США, пеню в розмірі 15072,69 грн., судовий збір у розмірі 10067,21 грн.
Рішенням  Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року позов задоволено та ухвалено стягнути солідарно з  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11164016000 від 04 червня 2007 року станом на 08 жовтня 2015 року в розмірі 30844,82 доларів США, з яких: 27981,00 доларів США – заборгованість за кредитом, 2863,82 доларів США – заборгованість по процентам; та пеню в сумі 15072,69 грн.. 
Рішення суду мотивовано тим, що приймаючи до уваги наявність у позивача дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року на використання іноземної валюти на території України та з урахуванням того, що у відповідачів перед позивачем існує заборгованість, яка ними добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, суд вважав за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором станом на 08 жовтня 2015 року в розмірі 30844,82 доларів США, з яких: 27981,00 доларів США – заборгованість за кредитом, 2863,82 доларів США – заборгованість по процентам; та пеню в сумі 15072,69 грн.: вирішено питання стосовно судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що 04 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 53-56), та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11164016000, згідно умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 43200,00 доларів США на строк до 05 червня 2028 року, а позичальник зобов`язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором та графіком погашення кредиту (а.с. 6-15).
З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 04 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 53-56), та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 11164016000/П, згідно умов якого поручитель зобов`язався перед позивачем відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 16-18).
Також 04 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є ПАТ «УкрСиббанк» (а.с. 53-56), та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 11164016000/П/1, згідно умов якого поручитель зобов`язалась перед позивачем відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 19-21).
Відповідно до розрахунку заборгованість за кредитним договором станом на 08 жовтня 2015 року становить 30844,82 доларів США, з яких: 27981,00 доларів США – заборгованість за кредитом, 2863,82 доларів США – заборгованість по процентам. Крім того, пеня становить – 15072,69 грн. (а.с. 22-36).
Позивачем 19 червня 2015 року було направлено відповідачам вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором (а.с. 60-71). Однак до цього часу заборгованість за кредитом сплачено не було.
Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що приймаючи до уваги наявність у позивача дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року на використання іноземної валюти на території України та з урахуванням того, що у відповідачів перед позивачем існує заборгованість, яка ними добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, суд вважав за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором станом на 08 жовтня 2015 року в розмірі 30844,82 доларів США, з яких: 27981,00 доларів США – заборгованість за кредитом, 2863,82 доларів США – заборгованість по процентам; та пеню в сумі 15072,69 грн. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Згідно ст. 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.
Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до ч. 1 ст. 598, 599 ЦК України, зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірна відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати уми такого договору.
Підписанням кредитного договору, сторони висловили свою цілковиту згоду з тим, що за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, Позичальник зобов`язаний заплатити Банку пеню.
Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.
Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення – є мірою відповідальності.
Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України, відповідно до частин першої та другої якої у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Встановивши факт неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, які були забезпечені договорами поруки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог Банку.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушено ст. 280 ЦПК України, оскільки за відсутності відповідачів було постановлено рішення суду в загальному порядку, в той час, коли процесуально мало бути постановлено заочне рішення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки дані обставини не вплинули на правильність висновків районного суду та не порушило права і законні інтереси апелянта.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильності розрахунку заборгованості, оскільки цей розрахунок не містить розміру відсоткової ставки по кредиту, так само й по розрахунку пені, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки апелянтом на спростування даного розрахунку заборгованості, свого розрахунку надано не було.
Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Також, в апеляційному суді під час розгляду справи представником ОСОБА_1 адвокатом Черновою Т.М. була подана заява про закриття провадження по справі та скасування відповідно судового рішення, у зв`язку із відсутністю предмета спору, проте ця заява є необгрунтована, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції спір був наявним, а тому ця заява є безпідставною. 
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко