Ухвала
 
18 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 161/11206/20
провадження № 61-20942ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 ,                  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.
 
В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його дід ОСОБА_7 помер і після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку                 АДРЕСА_1 , яка і увійшла в склад спадкового майна, інша 1/2 частина житлового будинку належала бабі, як частка у спільній власності подружжя.
 
Зазначав, що спадщину після смерті діда ОСОБА_7 прийняли його дружина - ОСОБА_8 та син ОСОБА_9 (батько позивача) шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. Проте, як йому стало відомо, приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицькою О. Р.            06 березня 2020 року його тітці - відповідачу ОСОБА_1 , яка є дочкою померлого ОСОБА_7 , було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на весь житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 . У цьому свідоцтві зазначено, що воно видане після смерті ОСОБА_7 .
 
Вважав, що нотаріусом вказане свідоцтво на весь житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами видано незаконно, оскільки частина житлового будинку належала його бабі ОСОБА_8 та не входила до складу спадкового майна                  ОСОБА_7 .
 
Ураховуючи викладене, просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 березня 2020 року, видане ОСОБА_1 приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицькою О. Р. після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зареєстроване в реєстрі за № 203.
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.
 
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 березня 2020 року, видане ОСОБА_1 приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицькою О. Р. після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зареєстроване в реєстрі за № 203.
 
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами належав на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у зв`язку з чим до складу спадщини     ОСОБА_7 увійшла лише 1/2 частина цього будинку, а враховуючи те, що                  ОСОБА_8 прийняла спадщину і в силу положень статті 535 ЦК Української                  РСР 1963 року мала право на обов`язкову частку, як непрацездатна дружина, в незалежності від змісту заповіту ОСОБА_7 , суди дійшли висновку, що                 приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицька О. Р. неправомірно видала відповідачу ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 березня 2020 року на весь житловий будинок, у зв`язку з чим задовольнили позов у цій частині та визнали вказане свідоцтво недійсним.
 
23 грудня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду                       від 23 листопада 2021 року у вказаній справі.
 
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. 
 
При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
 
Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт                        1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного суду (абзац 2 пункт 5 частини 2 статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини 2 статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.
Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 4 статті 389 ЦПК України з посиланням на частину 1 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 1 статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.
 
У випадку оскарження судових рішень на підставі частини 3 статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини 3 статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.
 
У поданій касаційній скарзі представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.
 
Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                        v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що представник заявниці не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню представнику заявниці.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області                       від 14 вересня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду                                    від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3                       до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину повернути представнику заявниці.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак