УХВАЛА

22 грудня 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/131/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія" (далі - ПрАТ  "УПСК", відповідач, скаржник)
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021

у справі № 910/131/21
за позовом Приватного підприємства "Транс Логістик" (далі - ПП "Транс Логістик", позивач)
до ПрАТ  "УПСК"
про стягнення 222 860,09 грн,

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ  "УПСК" 13.12.2021 (згідно з поштовими відмітками на конверті) звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою,  в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 у справі №  910/131/21; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2021 для розгляду касаційної скарги у справі № 910/131/21 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової   Т.М. - головуючий, Бенедисюка І.М., Колос І.Б.
Водночас, ПП "Транс Логістик" 17.12.2021 (згідно з поштовими відмітками на конверті) звернулося до Верховного Суду із запереченнями проти відкриття касаційного провадження, в яких позивач просить суд відмовити ПрАТ "Українська пожежно - страхова компанія" у відкриті касаційного провадження.

Вказані заперечення обґрунтовані, зокрема тим, що подані ПрАТ "УПСК" матеріали касаційної скарги є необґрунтованими, та такими, що не дають підстав для відкриття касаційного провадження. При цьому ПП "Транс Логістик" вказує, що сформована правова позиція Верховного суду України з аналогічної справи, зокрема у постанові від 30.11.2021 у справі №   910/4224/21 фактично підтверджує доводи позивача та висновки викладені у рішенні Господарського суду міста Києва від 08.04.2021 та постанові Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2021 у справі №  910/131/21, а, отже, має бути врахована при розгляді цієї справи.

Предметом касаційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 у справі №   910/131/21, зокрема позов задоволено повністю; стягнуто з ПрАТ   "УПСК" на користь ПП "Транс Логістик" суму страхового відшкодування в розмірі 222 860,09 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 342,90 грн.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги ПрАТ   "УПСК" у контексті оскаржуваних судових рішень та заперечень ПП "Транс Логістик"  проти відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

На час подання позову у даній справі, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2021 встановлено у розмірі 2270,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у справі №   910/131/21 є стягнення страхового відшкодування у розмірі 222 860,09 грн за невиконання відповідачем зобов`язань щодо виплати страхового відшкодування на користь позивача за договором добровільного страхування наземного транспорту від 16.07.2019 № 078999/920/190001043, укладеним між сторонами, а, отже, ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа є малозначною згідно з наведеними приписами ГПК України (100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 2270,00 = 227 000,00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначній справі залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності підстав, передбачених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

При цьому тягар доказування наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини третьою статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

ПрАТ  "УПСК" у поданій касаційній скарзі зазначає про наявність підстав для перегляду в касаційному порядку оскаржуваних судових рішень у малозначній справі, які передбачені підпунктами "а" і "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України. 

Обґрунтовуючи підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені підпунктами "а" і "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має важливе значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для скаржника, оскільки: на цей час у провадженні Господарського суду міста Києва та Північного апеляційного господарського суду перебуває більше двадцяти справ за позовом ПП "Транс Логістик" до ПрАТ "УПСК" про стягнення сум страхового відшкодування, які є абсолютно аналогічними за своєю правовою природою (предмет спору, правове обґрунтування та суть позовних вимог тощо) і випливають із одного укладеного між сторонами Договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019, а також відсутня однакова правозастосовча практика щодо застосування одних і тих же норм законодавства під час розгляду аналогічних справ однією тією ж судовою інстанцією, що створює правову невизначеність, оскільки основним питанням, яке вирішували суди під час розгляду справ, було: чи можна тлумачити положення статті 9 Закону України "Про страхування" так, щоб дійти висновку про можливість визначення сторонами в договорі страхування страхової суми щодо застрахованого майна виключно після проведення страховиком огляду автомобіля, щодо якого укладається договір страхування, зокрема, у судах склалися дві позиції, а саме: 1) можливе виключно після проведення страховиком огляду автомобіля при укладенні договору, а тому рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю акту огляду транспортного засобу складеного при укладенні договору страхування є незаконним; 2) норми закону не містять умов про визначення страхової суми виключно після проведення страховиком огляду, така сума визначається за згодою сторін і досягнення цієї згоди закон не пов`язує з будь-якими умовами або обставинами, оскільки страхувальник не виконав передбаченого Правилами страхування обов`язку надати автомобіль для огляду страховику при укладенні договору, що унеможливило складення страховиком відповідного акту огляду, відсутність якого є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Скаржник зазначив, що формування судової практики, з якою він не погоджується, змусить учасників страхового ринку вжити невідкладних заходів, спрямованих на запобігання збитків від недобросовісної поведінки контрагентів. Страхові компанії будуть змушені внести зміни до всіх чинних договорів страхування майна та Правил страхування, які передбачають можливість укладення договорів страхування без огляду застрахованого майна, або провести відповідні огляди.  

Крім того, на виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України ПрАТ  "УПСК" обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України,  посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема частину першу та третю статті 9 Закону України "Про страхування", не застосування до спірних правовідносин статей 525, 526, 627, 990, 991 Цивільного кодексу України, статті 16 Закону України "Про страхування", які підлягали застосуванню, що, в свою чергу, призвело до фактичного ігнорування та незастосування судом положень Правил страхування та укладеного між сторонами Договору страхування щодо права страховика відмовити у виплаті у разі невиконання страхувальником обов`язку надати ТЗ для огляду при укладенні договору страхування та, відповідно, відсутності акту такого огляду. При цьому скаржник вказує, що висновки Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах - відсутній.

Верховний Суд виходить з того, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Судом встановлено, що постановою Верховного Суду від  30.11.2021 у справі №  910/4224/21 за позовом ПП "Транс Логістик" до ПрАТ "УПСК" про стягнення страхового відшкодування  у розмірі 109 544,72 грн за неналежним виконанням умов договору добровільного страхування наземного транспорту від 16.07.2019 №078999/920/190001043, задоволено касаційну скаргу ПП "Транс Логістик"; скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2021 та залишено в силі рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2021 у справі №910/4224/21.

Верховний Суд у вказаній постанові, вирішуючи питання щодо застосування норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої, другої та третьої статті 13, частин третьої та четвертої статті 213 ЦК України та частини першої та другої статті 26 Закону України "Про страхування" зробив такі висновки:

- особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Однак, це не означає, що право страховика відмовити у виплаті страхового відшкодування з підстав порушення умов договору (у даному випадку -  відсутність акту огляду транспортного засобу перед укладенням договору) є абсолютним та безумовним, оскільки стаття 13 ЦК України встановлює межі здійснення цивільних прав, зокрема, частина третя цієї статті визначає, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (пункт 38);

- страхова компанія за умовами договору мала право на відмову, проте така відмова повинна мати розумне пояснення, мотиви, оскільки інакше - застосування умови договору, що дозволяє одній стороні діяти на шкоду іншій, хоча обидві сторони діяли необачно та не склали акт огляду транспортного засобу, що мав передувати укладанню та виконанню договору, не відповідатиме принципам добросовісності, розумності та справедливості (пункт 42). Вказаного висновку Верховний Суд дійшов керуючись принципами, що викладені в абзаці третьому підпункту 3.5 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 квітня 2020 року N 2-р(ІІ)/2021) Конституційного Суду України,  постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 та пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №  461/9578/15-ц; 

- орієнтиром для дотримання межі здійснення цивільного права для суду є мета, для якої Страхова компанія наділялася таким правом, - захист від здійснення необґрунтованих виплат, пов`язаних з пошкодженнями транспортних засобів, що мали місце до укладення договору. Відмова здійснювати страхове відшкодування взагалі (лише з причини відсутності акту) неспівмірна з цією метою, оскільки страховик, сплачуючи страхові платежі протягом тривалого часу, має також законне право очікувати на отримання виплати при настанні страхового випадку, і суд не може це не брати до уваги (пункт 43); 

- страховик перед укладенням договору не скористався правом, передбаченим статтею 18 Закону України "Про страхування" та не запросив відповідні документи (акти огляду), і на власний ризик уклав договір, незважаючи на те, що за Правилами страхування огляд транспортного засобу має здійснюватися перед укладенням договору. Після укладення договору страховик отримував страхові платежі, і не звертався з вимогою до страхувальника надати для огляду застраховані транспортні засоби після укладення договору. Тоді як діючи добросовісно і розумно, Страхова компанія мала би направити повідомлення про необхідність проходження огляду застрахованого транспортного засобу чи відмовитися від отримання страхових платежів (пункт 45);

-  страховик повинен довести обґрунтованість причин відмови у виплаті страхового відшкодування, зокрема, що зі сторони страхувальника мало місце не тільки невиконання ним встановлених законом обов`язків, а і що саме це невиконання призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, але відповідач не довів такі обставини (пункт 51);

- обов`язок, що визначений пунктами 8.3, 9.2.18 Правил страхування стосується виключно обов`язку надати транспортний засіб для огляду (а не складання акту) (пункт 54);

-  обов`язок (надати транспортний засіб для огляду) був визначений не договором страхування, а Правилами страхування. Натомість, відповідно до статті 989 ЦК України, статті 21 Закону України "Про страхування" обов`язки страхувальника визначаються законом та умовами договору.  За договором такий обов`язок (як надання транспортного засобу для огляду перед укладанням договором, так і складання акту) прямо не покладений на страхувальника (для порівняння у пункті 11.2.7 договору встановлений такий обов`язок надати для огляду після виплати страхового відшкодування). При цьому у підпункті 16.1.11 договору застережно, що акт огляду повинен містити підпис та печатку саме представника страховика (відповідача). Отже за умовами договору підписання акту огляду транспортного засобу залежить від страховика (відповідача), а не навпаки (пункт 55);

- складання акту мало передувати укладанню договору, тому страховик мав всі підстави не укладати договір до складання акту, але не зробив цього, й приймав страхові платежі без зауважень. Тому відсутність акту огляду перед укладанням договору, за цих обставин справи, не може бути визнана безумовною та автоматичною підставою для відмови у здійсненні виплати страхового відшкодування (пункт 56).

Зважаючи на викладене та беручи до уваги предмет, підстави позову, нормативно-правове регулювання та обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а також суб`єктний склад сторін у справі № 910/131/21 та у справі №  910/4224/21, колегія суддів зазначає, що правовідносини в обох цих справах є подібними, а тому, оскільки постанову Верховного Суду від  30.11.2021 у справі №   910/4224/21 прийнято після подання касаційної скарги у цій справі (08.12.2021), колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, в силу приписів частини четвертої статті 300 ГПК України, вважає за необхідне врахувати правові висновки, викладені у наведеній постанові Верховного Суду.

Колегія суддів зазначає, що висновки судів першої та апеляційної інстанції у даній справі узгоджуються із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №   910/4224/21, яка ухвалена у аналогічній справі та враховуються Судом в силу приписів частини четвертої статті 300 ГПК України, підстав для відступу від якої колегія суддів не вбачає.

Також Верховним Судом встановлено:

-  постановою Верховного Суду від 06.12.2021 у справі №   910/4550/21 за позовом ПП "Транс Логістик" до ПрАТ  "УПСК" про стягнення страхового відшкодування  у розмірі 93 679,37 грн за неналежним виконанням умов договору добровільного страхування наземного транспорту від 16.07.2019 №078999/920/190001043,  касаційну скаргу ПрАТ  "УПСК" залишено без задоволення;  рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2021 у справі №   910/4550/21 залишено без змін;

- постановою Верховного Суду від 06.12.2021 у справі № 910/4321/21 за позовом ПП "Транс Логістик" до ПрАТ  "УПСК" про стягнення страхового відшкодування  у розмірі 103 161,00 грн за неналежним виконанням умов договору добровільного страхування наземного транспорту від 16.07.2019 №078999/920/190001043,  касаційну скаргу ПрАТ  "УПСК" залишено без задоволення;  рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2021 у справі № 910/4321/21 залишено без змін;

- постановою Верховного Суду від 07.12.2021 у справі № 910/4337/21 за позовом ПП "Транс Логістик" до ПрАТ  "УПСК" про стягнення страхового відшкодування  у розмірі 128  859,10 грн за неналежним виконанням умов договору добровільного страхування наземного транспорту від 16.07.2019 №078999/920/190001043,  касаційну скаргу ПрАТ "УПСК" залишено без задоволення; постанову Північного апеляційного господарського суд від 20.07.2021 у справі № 910/4337/21 залишено без змін.

Водночас, вказуючи на фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики скаржник не навів обґрунтованих доводів та доказів на підтвердження існування виключної правової проблеми у спірних правовідносинах, яка полягає вирішенню.

З огляду на наведені вище обставини та висновки Верховного Суду викладені, зокрема у постановах від  30.11.2021 у справі №   910/4224/21, від 06.12.2021 у справі №    910/4550/21, від 06.12.2021 у справі № 910/4321/21 та від 07.12.2021 у справі №  910/4337/21 не свідчать, що касаційна скарга ПрАТ "УПСК" стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьої статті 287 ГПК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні господарськими судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.
Колегія суддів відзначає, що незгода із рішенням суду попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок та повноваження апеляційного суду щодо розгляду справи.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як "суду права", дану категорію справ.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява № 26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі п. 3 (а) ст. 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до п. 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункту 1 статті   6 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява №   21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Водночас обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду даної справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви ненаведені.  

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПрАТ  "УПСК" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 у справі №   910/131/21, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2021 у справі №   910/131/21. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              Т. Малашенкова

Суддя                                                                                               І. Бенедисюк

Суддя                                                                                               І. Колос