П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2022 року
м. Рівне

Справа № 568/1804/18
Провадження № 22-ц/4815/500/22

Головуючий у Радивилівському районному суді 
Рівненської області: суддя Троцюк В.О.
Рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини): 
о 10 год. 39 хв. 09.12.2021 року у м. Радивилів
Рівненської області
Повний текст рішення складено: 20.12.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;

представники учасників справи: 
позивача – адвокати Бернацький Павло Васильович і Бондарчук Віта Юріївна;

за участі: сторони та їх представники не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
в с т а н о в и в:
У грудні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що є спільною сумісною вланістю. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що протягом часу з 15 січня 1972 року по 25 жовтня 2017 року сторони перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах. У 1983 році вони спільно побудували житловий будинок АДРЕСА_1 . Однак будинок в експлуатацію не прийнятий, а право власності на нього не зареєстроване. Земельна ділянка площею 0, 0781 га, на якій він розташований, належить на праві власності відповідачу, відповідний державний акт на який виданий 24 грудня 2010 року. 
З огляду на це просить поділити спірний житловий будинок та земельну ділянку площею 0, 0781 га, кадастровий номер: 56258101:00:01:004:0174, по АДРЕСА_1 , виділивши на її користь Ѕ частину нерухомого майна та визнавши за нею право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку і Ѕ частину спірної земельної ділянки.
Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
У поданій апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликалася на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про свою незгоду із твердженнями суду про те, що оскільки ОСОБА_2 є власником спірної земельної ділянки, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а спірний житловий будинок не зареєстрований у визначеному законом порядку, на нього не виникло право власності, тому відсутні підстави для визнання цих об`єктів нерухомості спільним сумісним майном подружжя та їх поділу між сторонами.
Вважає, що такі висновки є передчасними і такими, що суперечать законодавству, яке діяло станом на 1983 рік, тобто на час будівництва спірного будинку. Так, залишені без уваги норми ЦК УРСР 1963 року, Закону України "Про власність", Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Закону України "Про державний нотаріат", постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 №105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівок по веденню господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, що затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 13.04.1979 №112/5, Вказівок по веденню господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, що затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 №5-24-26, Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, що затверджена наказом Міністра юстиції УРСР від 31.10.1975 №45/5, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 №1/5, тощо.
Заявник звертає увагу на правову позицію Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі №6-137цс13.
За їх змістом, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежали від державної реєстрації цього права.
До компетенції виконавчих комітетів місцевих рад відносилося питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги цих рад. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 №105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районним радами народних депутатів ухвалювалися рішення про оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. 
Частиною 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності, зокрема, тієї умови, що на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Крім іншого, технічний паспорт на садибний         (індивідуальний) житловий будинок, державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення виконкому Червоноармійської міської Ради народних депутатів трудящих Рівненської області про відведення в безтермінове користування для будівництва житлового будинку та договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності буди видані відповідачу, тому реєстрація на належне позивачу майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не є можливою. 
Щодо земельної ділянки, то посилалася на положення ст.ст. 181, 182, 356, 364, 367 ЦК України, ст. 120 ЗК України, а тому вважала, що їй належить і пропорційна до належної частини житлового будинку частина ділянки.
З наведених міркувань просила скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове – про задоволення позову у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем чи його представником не подавався, хоча про таке право їм було роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, сторони протягом часу із 15 січня 1972 року по 08 листопада 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8-8, зв.).
З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що цей об`єкт нерухомості побудовано у 1983 році, тобто під час шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с. 11). Площа безпосередньо житлового будинку (А-І) складає 97, 51 м2, прибудови (а-І; 2011 рік побудови) – 48, 38 м2, прибудови а,-І; 1983 рік побуди) – 5, 31 м2, літньої кухні (Б-І; 2010 рік побудови) – 25, 42 м2, господарських будівель зблокованих (В-І; 1983 рік побудови) – 58, 58 м2. Також до складу житлового будинку АДРЕСА_1 включено колонку питну (к), огорожу та ворота (а.с. 9-13). 
Житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований на земельній ділянці площею 0, 0781 га, кадастровий номер: 56 258 101 00 01 004 0174, право особистої приватної власності на яке виникло у ОСОБА_2 на підставі відповідного державного акта серії ЯИ №523934, виданого згідно з рішенням Радивилівської міської ради Рівненської області №416 від 03 березня 2009 року (а.с. 14-14, зв.).
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу житлового будинку АДРЕСА_1 як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, а також поділу його та земельної ділянки, на якій розташований будинок, з розрахунку Ѕ частка за позивачем з визнанням за нею права власності на частку.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надала належних і допустимих доказів про те, що спірне майно було придбано та набуто сторонами під час спільного проживання. При цьому право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не зареєстроване.
З приводу права на земельну ділянку, то судом встановлено, що її отримано особисто ОСОБА_2 як частку із комунального земельного фонду на підставі відповідного рішення органу міського самоврядування. Тобто ділянка є об`єктом права особистої приватної власності.
Тому в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Проте з такими висновками погодитися не можна. 
Згідно зі ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, який діяв на час виникнення відносин між сторонами, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, 
якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, 
доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного 
заробітку. 
В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю 
подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд 
може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи 
інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що 
заслуговують на увагу.
Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу 
спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може 
постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без 
шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між 
подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в 
спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, 
з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя 
його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси 
неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що 
заслуговують на увагу.
Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під 
час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.
Відповідно до ст. 112 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення відносин між сторонами, майно може належати на праві спільної власності двом або 
кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським 
організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим 
кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи 
кільком громадянам.
Розрізняється спільна власність з визначенням часток 
(часткова власність) або без визначення часток (сумісна 
власність). 
Відповідно до ст.ст. 60, 63, 68-71 СК України, який діє на час вирішення спору, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Норми статей 355, 356, 368-370 ЦК України, який діє на час вирішення спору, вказують, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Приходячи до переконання про задоволення позову, колегія суддів бере до уваги, що спірний житловий будинок разом з об`єктами господарських споруд (будівель) побудовано сторонами у 1983, 2010 і 2011 роках, тобто під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, а тому відповідно до вимог закону прямо передбачається, що це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Будь-яких доказів на спростування презумпції спільної права власності подружжя відповідачем надано не було, матеріали справи не містять, а судом не було здобуто.
При цьому враховуються норми цивільного і сімейного законодавства, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, а також те, що житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться у цивільному обороті, про що свідчать наявність рішення виконкому Червоноармійської міської Ради депутатів трудящих Червоноармійського району Ровенської області (зараз - м. Радивилів Рівненської області), технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 13 березня 1974 року і той факт, що спірному житловому будинку присвоєно поштову адресу. 
Сам по собі факт відсутності реєстрації житлового будинку АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно не може вказувати про те, що він не є об`єктом цивільних прав та обов`язків, оскільки за обставинами справи його державна реєстрація повністю залежить від волевиявлення відповідача. 
Отже, зазначений житловий будинок разом з господарськими спорудами і будівлями є об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя.
Щодо поділу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований, шляхом виділу на користь позивача по Ѕ частці з визнанням права власності на цю частку, то колегія суддів також погоджується з такими вимогами позивача.
Так, сторони, як співвласники спірного житлового будинку, мають право на поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Оскільки правових і фактичних підстав для відступлення від принципу рівності часток у спірному майні не встановлено, тому житловий будинок АДРЕСА_1 , безпосередньо площа якого складає 97, 51 м2 (А-І; 1983 року побудови), прибудова (а-І; 2011 рік побудови) – 48, 38 м2, прибудова (а,-І; 1983 рік побудови) – 5, 31 м2, літня кухня (Б-І; 2010 рік побудови) – 25, 42 м2, господарські будівлі зблоковані (В-І; 1983 рік побудови) – 58, 58 м2, колонка питна (к), огорожа та ворота підлягають поділу з визнанням права власності за позивачем на Ѕ частину кожного об`єкта.
З приводу спірної земельної ділянки, то відповідно до обставин справи і вимог закону цей об`єкт речового права є особистою приватною власністю позивача.
Так, згідно із пунктом 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Між тим, відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені,без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
У пункті 182 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.
Таку правову позицію висловив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (61-35533св18).
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, зазначена земельна ділянка також підлягає поділу з визнанням за ОСОБА_1 права власності на її Ѕ частину.
Згідно зі ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про задоволення апеляційної скарги відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.
На підставі ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України, ст. 122 ЦК Української РСР, ст.ст. 60, 63, 68-71 СК України, ст.ст. 355, 356, 368-370 ЦК України, ст. 120 ЗК України, керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 09 грудня 2021 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Поділити житловий будинок АДРЕСА_1 площею 97, 51 м2 (А-І; 1983 року побудови) з господарськими будівлями та спорудами - прибудова (а-І; 2011 рік побудови) площею 38 м2, прибудова (а,-І; 1983 рік побудови) площею 5, 31 м2, літня кухня (Б-І; 2010 рік побудови) площею 25, 42 м2, господарські будівлі зблоковані (В-І; 1983 рік побудови) площею 58, 58 м2, колонка питна (к), огорожа і ворота шляхом виділу на користь ОСОБА_1 Ѕ частини нерухомого майна. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 площею 97, 51 м2 (А-І; 1983 року побудови) з господарськими будівлями та спорудами - прибудови (а-І; 2011 рік побудови) площею 38 м2, прибудови (а,-І; 1983 рік побудови) площею 5, 31 м2, літньої кухні (Б-І; 2010 рік побудови) площею 25, 42 м2, господарських будівель зблокованих (В-І; 1983 рік побудови) площею 58, 58 м2, колонки питної (к), огорожі і воріт.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0, 0781 га, кадастровий номер: 56258101:00:01:004:0174, що розташована у АДРЕСА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків