П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 522/136/21	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  –  Кравця О.О.,
                                 – Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про відшкодування шкоди заподіяної протиправними діями суб`єкта владних повноважень,- 
В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси із позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому позивач просив суд стягнути на його користь з Головного управління ДПС в Одеській області шкоду, заподіяну протиправними діями та рішеннями відповідача в сумі 4723,00 грн., тобто 1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет» з 01.01.2020 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/7240/19 від 04.08.2020 року, було визнано протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області щодо нарахування позивачеві єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, пені та штрафу у період з 01.01.2017 року по 25.03.2019 року, що, у свою чергу, є підставою для стягнення з Головного управління ДПС в Одеській області шкоди, заподіяної протиправними діями суб`єкта владних повноважень у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, у відповідності до статті 114.2 Податкового кодексу України.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 липня 2021 року справу №522/136/21 передано до Одеського окружного адміністративного суду за встановленою підсудністю.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Бездіяльність Головного управління ДПС в Одеські області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання таких рішень, дій чи бездіяльності незаконними визнано протиправною. Зобов`язано Головне управління ДПС в Одеські області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.10.2020 року про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання таких рішень, дій чи бездіяльності незаконними, у порядку, передбаченому законодавством, з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове рішення.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог, не вирішив спір по суті, а застосований судом першої інстанції спосіб захисту не сприяє ефективному захисту порушеного права позивача на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб.
Крім того, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС в Одеській області звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що серед вичерпного переліку дій, які становлять склад податкового порушення контролюючими органами, згідно статті 128 Податкового кодексу України, відсутні дії щодо протиправного нарахування єдиного внеску, або іншого податку, на що посилається позивач. Апелянт також вказує, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження завданої шкоди, в чому саме вона полягає, який зв`язок між шкодою та діями контролюючого органу.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, податковою вимогою форми «Ф» №39096-51 від 13 березня 2019 року, ОСОБА_1 було визначено податковий борг з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 18276,72 гривень (а.с.181).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/7240/19 від 04.08.2020 року визнано протиправними дії Головного управління ДПС в Одеській області по нарахуванню ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, пені та штрафу у період з 01.01.2017 року по 25.03.2019 року (а.с.180).
Рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/7240/19 від 04.08.2020 року набрало законної сили 22.10.2020 року.
29.10.2020 року, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДПС в Одеській області з заявою щодо, зокрема, повернення сплачених коштів по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та відшкодування шкоди завданої суб`єктом владних повноважень (а.с.182).
Листом №24183/А/15-32-04-17-14 від 12.11.2020 року, Головне управління ДПС в Одеській області розглянуло заяву ОСОБА_1 у частині повернення сплачених коштів по єдиному внеску та повідомило про здійснення коригування інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/7240/19 від 04.08.2020 року (а.с.196).
Вважаючи, що Головним управлінням ДПС в Одеській області було протиправно не відшкодовано позивачеві шкоду, заподіяну протиправними діями суб`єкта владних повноважень у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, позивач звернувся до суду з позовною заявою.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що безпідставне нарахування позивачу заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, протиправність якого підтверджена рішенням суду, яке набрало законної сили, відноситься до податкового правопорушення визначеного пунктом 128.2 статті 128 ПК України, а тому, позивач має право на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями контролюючого органу, що визнаються податковими правопорушеннями, у відповідності до пункту 114.2 статті 114 ПК України. 
Водночас, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач фактично заяву позивача у частині відшкодування шкоди не розглянув та відмови позивачем отримано не було. За таких обставин та керуючись вимогами ч.2 ст. 9 КАС України, суд вийшов за межі позовних вимог, визнав протиправною   бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви позивача від 29.10.2020 року та зобов`язав контролюючий орган повторно розглянути вказану заяву з урахуванням висновків суду.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (далі – ПК України), зокрема статтею 114 ПК України, якою врегульовано правові підстави та порядок відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів.
Відповідно до пункту 114.1 статті 114 ПК України особа, чиї права та/або законні інтереси порушено, має право на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб.
Шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини контролюючого органу, його посадових (службових) осіб.
Згідно пункту 114.2 статті 114 ПК України шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди.
Особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених пунктом 128.2 статті 128 цього Кодексу, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання таких рішень, дій чи бездіяльності незаконними, у порядку, передбаченому законодавством. У такому разі доведенню підлягає лише протиправність рішень, дій чи бездіяльності стосовно особи.
Пунктом 114.4 статті 114 ПК України визначено, що шкода, заподіяна платнику податків внаслідок податкового правопорушення контролюючого органу, відшкодовується за рішенням суду.
Таким чином, особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених пунктом 128.2 статті 128 ПК України, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб.
Податковими правопорушеннями контролюючих органів є протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди особі, чиї права порушені, відповідно до закону (пункт 128.1 статті 128 ПК України).
Відповідно до пункту 128.2 статті 128 ПК України податковими порушеннями, відшкодування шкоди за вчинення яких згідно з пунктом 114.2 статті 114 цього Кодексу допускається внаслідок доведення лише факту його вчинення, є, зокрема, безпідставне внесення посадовими (службовими) особами контролюючого органу даних про наявність податкового боргу платника податків або несвоєчасне внесення чи невнесення даних про відсутність податкового боргу платника податків.
Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/7240/19 від 04 серпня 2020 року по справі №420/7240/19, яке набрало законної сили, було встановлено протиправність дій Головного управління ДПС в Одеській області по нарахуванню ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, пені та штрафу у період з 01.01.2017 року по 25.03.2019 року.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що безпідставне нарахування позивачу заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, протиправність якого підтверджена рішенням суду по справі №420/7240/19, яке набрало законної сили, відноситься до податкового правопорушення визначеного пунктом 128.2 статті 128 ПК України, а тому позивач має право на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями контролюючого органу, що визнаються податковими правопорушеннями, у відповідності до пункту 114.2 статті 114 ПК України.
Доводи відповідача, що дії щодо протиправного нарахування єдиного внеску не становлять склад податкового правопорушення, ґрунтуються на хибному тлумаченні відповідачем норм матеріального права та колегією суддів оцінюються критично, оскільки саме внаслідок таких дій відбулось внесення посадовими (службовими) особами контролюючого органу даних про наявність податкового боргу платника податків.
Щодо доводів відповідача, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження завданої шкоди, в чому саме вона полягає, який зв`язок між шкодою та діями контролюючого органу, колегія суддів наголошує, що у даному випадку згідно вимог статті 114 ПК України, доведенню підлягає лише протиправність рішень, дій чи бездіяльності стосовно позивача.
Водночас, відповідно до положень ч.2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тобто, за загальним правилом, суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві, окрім випадків, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача.
Відповідно до статті 2 КАС, метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», №40450/04, пункт 64).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Виходячи за межі позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач фактично заяву позивача у частині відшкодування шкоди не розглянув та відмови позивачем отримано не було.
Положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України зокрема передбачено, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. 
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що повноваження відповідача у межах спірних правовідносин не є дискреційними, тобто не передбачають права контролюючого органу діяти на власний розсуд, з огляду на наступне.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
У спірних у цій справі правовідносинах, в разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - відшкодувати шкоду, заподіяну протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб у розмірі однієї мінімальної заробітної плати. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні.
Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, оскільки позивач має право на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями контролюючого органу, що визнаються податковими правопорушеннями, у відповідності до пункту 114.2 статті 114 ПК України, та виконав усі необхідні для відшкодування такої шкоди дії, єдиним правомірним варіантом дій відповідача є відшкодування вказаної шкоди.
Апеляційний суд також звертає увагу, що під час розгляду даної справи судами різних інстанції та юрисдикцій, правова позиція відповідача ґрунтувалась на тому, що дії щодо протиправного нарахування єдиного внеску не становлять склад податкового правопорушення, а отже відповідач заперечував саме право позивача на отримання відшкодування спричиненої діями суб`єкта владних повноважень шкоди.
З цієї позиції можливо зробити висновок, що після визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо розгляду заяви позивача, відповідачем за результатами повторного розгляду заяви про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними діями контролюючого органу, може бути відмовлено у задоволенні такої заяви, що змусить позивача повторно звертатись до суду з позовом.
Колегія суддів наголошує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Таким чином, апеляційний суд зазначає, що вихід за межі позовних вимог потребує від суду наведення відповідних мотивів щодо ефективності такого захисту порівняно з тим предметом позову, який визначив позивач. Водночас, належних мотивів вказаних дій судом першої інстанції наведено не було, що свідчить про порушення судом вимог ст. 9 КАС України та безпідставність виходу за межі позовних вимог.
Положеннями п. 21.3 ст. 21 ПК України чітко передбачено, що шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи.
Згідно пункту 114.2 статті 114 ПК України, особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених пунктом 128.2 статті 128 цього Кодексу, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату визнання таких рішень, дій чи бездіяльності незаконними, у порядку, передбаченому законодавством.
Згідно положень ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у 2020 році мінімальну заробітну плату встановлено у місячному розмірі з 1 січня - 4723 гривні 
Таким чином, на переконання суду апеляційної інстанції, заявлений позивачем спосіб захисту його порушених прав відповідає положенням КАС України, є належним та ефективним, забезпечує позитивне вирішення його питання без невиправданих зволікань, а суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі заявлених позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року – задовольнити. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про відшкодування шкоди заподіяної протиправними діями суб`єкта владних повноважень – скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська 5, код ЄДРПОУ ВП 44069166) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) шкоду, заподіяну протиправними діями контролюючого органу у розмірі 4723,00 гривень (чотири тисячі сімсот двадцять три гривні 00 копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     О. О. Кравець

Суддя:                                                                                     Л. Є. Зуєва