ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/14736/21                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Соломко І.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Файдюка В.В.,
секретаря                                                  Строяновської О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Тупичівської сільської ради Чернігівської області про визнання незаконним і скасування рішення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року, -

У С Т А Н О В И В:
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Тупичівської сільської ради Чернігівської області (далі - відповідач) про визнання незаконним і скасування рішення в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки. 
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у відкритті провадження в справі відмовлено через неналежність справи адміністративній юрисдикції. 
Не погоджуючись із ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідач у справі є суб`єктом владних повноважень, рішення якого і є предметом оскарження. До того ж будь-яких прав на земельну ділянку ще не зареєстровано, а тому приватноправовий спір відсутній. Наголошує, що розгляд подібних спорів віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано. 
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а судове рішення - скасувати, з таких підстав.
Судом установлено, що рішенням Тупичівської сільської ради від 07 липня 2021 року, серед іншого, надано дозвіл громадянину ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки учаснику антитерористичної операції на землях сільської ради.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся з цим позовом до адміністративного суду.
Відмовляючи у відкритті провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір про право на нерухоме майно, який має розглядатися за правилами цивільного судочинства. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим    законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України» зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута.
Відповідно до вимог пункта 4 частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом - визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно із частиною 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Приписи частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до вимог пункта 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Відповідно до вимог пункта 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність конкретно визначеного майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, а також вимог процесуального закону.
Згідно із частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право майнового або особистого характеру на конкретний об`єкт цивільних правовідносин, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Таким чином, суду необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі № 910/8424/17.
Конституційний Суд України в рішенні від 01.04.2010 №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої    статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г»    статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої    статті 17 КАС України    вирішив, що положення пунктів «а», «б», «в», «г»  статті 12 ЗК України в частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього    Кодексу    вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень.
Як убачається з матеріалів справи, звернення ОСОБА_1 з цим позовом зумовлене порушенням, на його думку, відповідачем порядку прийняття рішення в частині надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, а саме - прийняття рішення з перевищенням своїх повноважень, без дотримання принципу належного урядування. Позивач зазначає, що підставою для подання цього позову є незгода позивача з діями відповідача щодо прийняття оспорюваного рішення, а не вирішення спору щодо приватноправових відносин.
Спірне рішення, на думку позивача, є перешкодою для реалізації ним права на отримання земельної ділянки у власність.
Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що даний спір випливає з приватноправових відносин. Адже предметом цього спору є рішення суб`єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, а підставою - незгода позивача з діями відповідача при прийнятті рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що цю справу належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, відтак висновок суду першої інстанції про належність справи цивільній юрисдикції є помилковим.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022  року в справі № 120/1109/21-а.
За змістом частини 1 статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України         підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. 
З огляду на викладене, апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а ухвалу суду як таку, що постановлена з порушенням вище наведених норм процесуального права, - скасувати з направленням справи до місцевого суду для продовження розгляду.
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року    скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко
    
Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко
    
                                                                                          В.В. Файдюк