ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2286/22 Справа № 207/1332/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.         
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року 
по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу № 38, третя особа – ОСОБА_2 , про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, –
В С Т А Н О В И Л А:
       У квітні 2019 року позивач звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до Житлово-будівельного кооперативу № 38, третя особа – ОСОБА_2 , про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії. 
       Позов мотивований тим, що позивач та третя особа ОСОБА_2 є власниками двокімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 25.09.2009 р. та від 02.10.2009 р., згідно яких позивач є власником 2/3 частини вищевказаної квартири, а третя особа, відповідно 1/3 частини квартири. Даний будинок АДРЕСА_2 перейшла у власність позивачу та третій особі в порядку спадкування від померлої дружини та матері, яка була членом даного ЖБК, та відповідно до ч. 3 ст. 384 Цивільного кодексу України набула право власності на квартиру шляхом її викупу. 
       Позивач та третя особа не є членами ЖБК № 38, оскільки не подавали заяву про вступ до кооперативу та рішення з цього питання загальними зборами не приймалося. 
       В свою чергу, житлово-будівельні кооперативи створювалися з метою забезпечення житлом членів кооперативу та членів їх сімей, а також подальшої експлуатації та управління будинком житлово-будівельного кооперативу. 
       Починаючи з 2014 року у позивача постійно виникають конфліктні ситуації з правлінням ЖБК № 38 щодо нарахування сум з оплати за житлово-комунальні послуги з утримання будинку і прибудинкової території та централізованого опалення. 
       У зв`язку з чим, позивач, уточнивши позовні вимоги, в останній редакції від 17.09.2020 року, просив суд:
       - визнати незаконними дії житлово-будівельного кооперативу №38 з нарахування ОСОБА_1 заборгованості за послуги з управління будинком (квартплату) та послуги з центрального опалення у період з 01.01.2009 р. по 01.01.2016 р. Визнати незаконними дії житлово-будівельного кооперативу №38 щодо включення ОСОБА_1 до суми щомісячного платежу за послуги з управління будинком (квартплату) додаткових платежів (зарплата голові та бухгалтеру ЖБК №38, господарські витрати, банківські послуги), крім розрахованого згідно встановленого кошторисом кооперативу тарифу, який затверджено загальними зборами, із розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири АДРЕСА_3 , починаючи з 01.01.2016 року;
       - визнати незаконними дії житлово-будівельного кооперативу № 38 з нарахування ОСОБА_1 заборгованості за послуги управління будинком (квартплату) та послуги з центрального опалення у період з 01.01.2016 р. по 30.04.2018 року включно;
       - зобов`язати відповідача, до того часу, коли буде заключений з позивачем Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, без якого він не знає, скільки і за що саме треба платити, здійснювати помісячний перерахунок за послуги утримання будинку і прибудинкової території, тільки тих послуг, до яких мешканці нижче вказаної квартири мають відношення та користуються ними (освітлення сходів у під`їзді будинку, вивіз сміття), а також здійснювати помісячний перерахунок за послуги з центрального опалення згідно лічильника по теплу відповідно до затверджених тарифів із розрахунку на 1 кв. метр загальної (опалювальної) площі квартири АДРЕСА_3 , за період з 1 травня 2018 р. по день здійснення відповідачем вищевказаного перерахунку;
       - зобов`язати відповідача виключити із суми нарахованої заборгованості ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 253,91 грн. пені та 6709,19 грн. штрафу згідно рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2018 р. Стягнути з житлово-будівельного кооперативу №38 користь позивача судові витрати, а саме: 1536,80 грн. - судового збору та 3842,00 грн. - витрат на правову допомогу.
       Рішенням  Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.
       Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Як встановлено в судовому засіданні, згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 25.09.2009 року (арк.с. 9-10) позивачу ОСОБА_1 та третій особі - ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_3 . 
       Будинок АДРЕСА_1 має статус житлово-будівельного кооперативу, а квартира АДРЕСА_4 перейшла у власність позивачу та третій особі в порядку спадкування від померлої дружини та матері, яка була членом даного ЖБК, та відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України набула право власності на квартиру шляхом її викупу. 
       Позивач та третя особа не є членами ЖБК № 38, оскільки не подавали заяву про вступ до кооперативу та рішення з цього питання загальними зборами не приймалося.
       За вказаною адресою утворилась заборгованість за послуги з управління будинком (квартплату) та послуги з центрального опалення, яка станом на 01.11.2018 р. складає 25 390,71 грн., як вбачається з протоколу засідання правління ЖБК № 38 від 21.12.2018 р.         Крім того, позивачу нараховано пеню на суму боргу 253,91 грн. та 6 709,19 грн. штрафу згідно рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.04.2018 р. Отже, разом позивачу нараховано 32 353,81 грн. заборгованості.
       Законом України «Про житлово-комунальні послуги» регулюються відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, та взаємовідносини між виконавцем послуг та споживачем регулюються виключно на договірних засадах.
       Пунктом 1 і 14 ч. 1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальніпослуги» визначено, що виконавець комунальної послуги це суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.
       Відповідно до ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено відносини, що регулюються цим Законом. Так, згідно із зазначеною статтею Закону предметом регулювання є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
       Згідно ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний, зокрема забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг.
       Відповідно до ст. 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.
       Статтею 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що вищим органом управління об`єднання є загальні збори і до його виключної компетенції відноситься визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту,є обов`язковим для всіх співвласників.
       Відповідно до ст. 12 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» управління багатоквартирним будинком здійснює об`єднання через свої органи управління.
       Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків(балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
       Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо незгоди апелянта з розміром заборгованості, оскільки позивачем не оскаржувались в установленому законом порядку відповідні рішення ЖБК про встановлення тарифів та протоколи засідання правління ЖБК, відподвіно до яких позивачу нараховувалась заборгованість.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість, яка виникла у позивача, як власника квартири з причини несплати житлово-комунальних послуг нарахована правомірно.
       Судом встановлено, що Житлово-будівельний кооператив № 38 діяв в межах своїх повноважень і відповідно до діючого законодавства, підстави для визнання дій відповідача незаконними відсутні.
У відповідності до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Тому колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що оскільки мешканці квартири не є членами кооперативу та з жодним із них не укладена угода про спільне володіння будинком та дольову участь у витратах на його утримання, а тому вказані платежі не повинні бути включені в платіжки до тих пір, поки з позивачем, як власником 2/3 частини квартири, не буде укладена угода про надання послуг з управління багатоквартирним будинком відповідно до ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.07.2021 року у справі № 233/6532/19 (провадження № 61-2306св21), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 року у справі № 554/7740/17 (провадження № 61-13603св19) та ін.
Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись до суду із вимогами позивач не довів, чим саме порушено його право. Матеріали справи не містять доказів його особистого звернення до відповідача, не надання йому відповіді і у зв”язку з цим відмови відповідного компетентного органу, внаслідок чого порушено право позивача. Також, позивачем не зазначено, не обгрунтовано та не доведено конкретний розмір нарахованої йому заборгованості, який він оскаржує.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Зважаючи на викладене, та враховуючи, що позивачем не було надано будь-яких належних та допустимих доказів ні суду першої, ні апеляційної інстанції в обґрунтування своїх тверджень, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю позовних вимог.
       Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

       Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
       Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
       Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

        Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, – 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова
       Судді: Т.П. Красвітна
        І.А. Єлізаренко