ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2022 року
м. Харків
справа № 635/8682/20
провадження №22-ц/818/1247/22 № 22- ц/818/1363/22
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміна О.В., Пилипчук Н.П.,
сторони справи: 
позивач –  ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги  ОСОБА_2  на рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 липня 2021 року та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 вересня 2021 року, постановлені у складі судді Даниленко Т.П. 
УСТАНОВИВ:
22 грудня 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом про визнання за ним в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на земельні ділянки кадастровий номер: 6325157000:00:024:0115 та кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 18.07.1980 по 26.06.2015. У рамках іншої судової справи № 635/2263/15-ц було здійснено поділ спільного майна колишнього подружжя. Проте даним розподілом не було охоплені спірні земельні ділянки, що були оформлені на відповідача. Позивач вказує, що право власності на зазначені об`єкти нерухомості було зареєстровано за відповідачем 22.11.2011, тобто під час дії частини п`ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», а тому на них поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи те, що земельні ділянки набуті за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, і сторонами добровільно не було вирішено питання про поділ цього майна, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15.07.2021 року вимоги позивача задоволені. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на земельні ділянки кадастровий номер 6325157000:00:024:0115 та кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116 за адресою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1532,64 грн.
Рішення суду мотивовано тим що за результатами розгляду судової справи № 635/2263/15-ц ОСОБА_2 було присуджено майна в значно більшій частці, ніж ОСОБА_1 . Тому, керуючись ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України та виходячи з презумпції рівності часток подружжя, суд дійшов до висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 право власності на спірні земельні ділянки в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя.
Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 вересня 2021 року заяву задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28 000 гривень.
Додаткове рішення суду мотивовано тим, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15.07.2021 року у справі № 635/8682/20 вимоги ОСОБА_1 були задоволені повністю, заява про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу подана з дотримання вимог процесуального закону, заявником в обґрунтування заяви надані належні докази та від відповідача не надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. 
Не погодившись з рішенням суду та з додатковим рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій зазначає, що зазначені рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити та визнати право власності на спірні земельні ділянки за нею. Також відмовити у задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення. 
Апеляційна скарга на рішення суду мотивована тим що, суд дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на дві земельні ділянки поклавши в його основу хибне твердження про те, що раніше між подружжям відбувся розподіл майна у справі № 635/2263/15, яким ОСОБА_2 передано у власність майна на значно більшу вартість майна ніж позивачу. При цьому суд не звернув увагу, що майно розподіллено саме за таким варіантом, як просив ОСОБА_1 та був згоден з рішенням суду у справі № 635/2263/15. Якщо ОСОБА_1 вважє, що наявність додаткового майна, яке належить до розподілу має відношення до рішення по цивільній справі № 635/2263/15 в частині порядку розподілу та вартості виділеного майна, йому потрібно було подати відповідну заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами і саме в рамках цієї справи мотивувати чому земельні ділянки належить віддати йому з урахуванням вартості виділеного кожному з подружжя майна. Оскільки позивачем поданий новий позов про поділ спільного майна подружжя, яке не увійшло до предмету цивільної справи №635/2263/15, то його майно що підлягає поділу за цим позовом належить розподіляти незалежно від раніше здійсненого поділу. Просила під час вирішення спору по суті відступити від рівності часток, відповідно до ст. 70 СК України у зв`язку з тим, що у позивача та відповідача є спільна дитина, яка має складний пожиттєвий діагноз – розумова відсталість і ОСОБА_2 єдина хто опікується дитиною.
Апеляційна скарга на додаткове рішення суду мотивована тим що, суд першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин не врахував висновки, щодо застосування відповідних норм права ст.ст. 137 та 141 ЦПК України, викладені в Постанові Великої Палати ВСУ від 08.06.2021 у справі № 550/936/18, а саме при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Апелянт зазначає, що ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх 1)дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Тому при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади судочинства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Відсутність письмового клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не наділяє суд правом ігнорування принципів співмірності, розумності та справедливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та їх критеріїв, а саме їх дійсність, необхідність та розумність її розміру, ураховуючи складність справи та фінансовий стан учасників. Судом першої інстанції не враховані заперечення відповідача в судовому засідання проти задоволення заяви. Апелянт звертає увагу на те, що спір з приводу поділу сумісного майна подружжя у дійсній справі взагалі не виник би, якщо б адвокат Чумак Р.В. здійснив усі необхідні дії по внесенню спірних земельних ділянок до загальної маси спільного сумісного майна подружжя, що ділилося між подружжям при розгляді іншої цивільної справи, участь в які також приймав адвокат Чумак Р.В. Також стягнення 28 000 грн, що складає приблизно 20% від ціни позову, з відповідачки, яка є непрацездатною жінкою пенсійного віку, у якої на утриманні є спільна дитина з особливими потребами, в утриманні якої позивач участь не приймає є неспівмірним. Також суд в порушення ч. 9 ст. 83 ЦПК вирішив питання про розподіл витрат на правничу допомогу без наявності підтверджень надсилання (надання) копій документів, які підтверджують витрати позивача на правничу допомогу, іншим учасникам справи, що свідчить про неналежність зазначених доказів та помилкове врахування їх судом. 
Не погодившись з доводами апеляційної скарги на основне та додаткове рішення суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав відзиви на апеляційні скарги в яких просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а зазначені рішення залишити без змін.
Відзиви на апеляційні скарги мотивовані тим що, позивач обрав належний спосіб захисту у формі подання позову, тому що його право на рівність поділу часток майна подружжя у попередній цивільній справі було порушено. Відповідно до ч. 5 ст. 423 ЦПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову, що спростовує доводи апелянта, адже земельні ділянки не входили до предмету спору у справі № 635/2263/15. Також ОСОБА_1 розуміє, що остаточне рішення по справі № 635/2263/15 не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення за нововиявленими обставинами є незаконним, невиправданим та необгрунтованим. У відзиві також зазначено про орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 15 000 грн. Судом було дотримано принципи співмірності, розумності, справедливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У договорі про надання правової допомоги сторони домовилися про наступний порядок оплати вартості наданих юридичних послуг, а саме 28000 грн клієнт сплачує протягом 10 днів від дати набуття законної сили винесеного Харківським районним судом Харківської області рішення по суті. А для підтвердження складу та розміру витрат пов`язаною з оплатою правової допомоги, відповідно до усталеної судової практики, належними доказами можуть бути саме договір про надання правової допомоги та акти приймання- передачі до договору. Окрім того, відповідно до рішення Ради адвокатів Харківської області №13/1/7 «Про розгляд звернень адвокатів Харківщини стосовно необхідності перегляду розробки (мінімальних) ставок адвокатського гонорару» було вирішено, що у справах по ЦПК встановлені наступні мінімальні ставки адвокатського гонорару: участь у суді першої інстанції (майновий спір) – від 3 мінімальних заробітних плат +0,5 мінімальних заробітних плат (за судодень). 3 1 січня 2021 році мінімальна заробітна плата встановлена у розмірі 6000 гривень, з 1 грудня 6500 гривень. Посилання апелянта на, те що справи № 635/2263/15 взагалі б не було, якщо б адвокат Чумак Р.В. здійснив усі необхідні дії у рамках справи № 635/2263/15, не повинно братися до уваги, адже підставою для подачі позову у справі № 635/2263/15 були саме недобросовісні дії відповідача, хоча позивач пропонував врегулювати спір в позасудовому порядку. Також ОСОБА_3 , зазначив, що фінансове становище відповідачки дозволяє виплатити позивачу понесені ним витрати на правничу допомогу, а посилання на порушення позивачем ч. 9 ст. 83 ЦПК України є недоречним, адже відповідно до цієї статті суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі подані до суду в електронній формі. Заява про ухвалення додаткового рішення разом з доказами була подана через систему «Електронний суд» в електронній формі. 
24.11.2021 ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 подав до Харківського апеляційного суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що твердження позивача та суду першої інстанції, про те що дата 22.11.2011 року є датою реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер 6325157000:024:0115 за адресою : Харківська область, Харківський район, смт. Коротич, та земельної ділянки кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116 за адресою АДРЕСА_1 є хибними. Єдиним документом де фігурує вказана дата є Державні акти на право власності на вказані земельні ділянки. Вказана дата проставлена в самому низу зворотної сторони обох Державних актів на право власності на земельну ділянку кульковою ручкою, разом із підписом спеціаліста 1-ї категорії Є.Ю. Ковальова. Будь-який інший текст на цих рядках бланку без застосування технічних засобів неможливо. Відповідно до п.п.2.18 п. 2 Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою від 22.06.2009 року у рядку "найменування посади особи, що здійснила реєстрацію акта" зазначаються найменування посади особи, яка здійснила реєстрацію державного акта, її ініціали та прізвище. Ініціали і прізвище цієї посадової особи зазначаються кульковою ручкою синього чи фіолетового кольору. Отже, дата 22 листопада 2011 року в самому низу зворотної сторони обох Державних актів на право власності на земельну ділянку у рядку найменування посади особи, що здійснила реєстрацію акта кульковою ручкою проставлена спеціалістом 1-ї категорії Є.Ю, ОСОБА_5 , який є особою яка здійснила реєстрацію державного акту і є датою реєстрації Державного акту на право власності на земельну ділянку.
Згідно з ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи наведені в апеляційних скаргах та відзивів на них, уважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 на основне та додаткове рішення суду підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. 
Згідно зі статтею 263 Цивільного процесуального кодексу (надалі ЦПК) України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Рішення суду першої інстанції не повному обсязі відповідають вищезазначеним вимогам.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26.06.2015по справі № 635/8497/14-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано ( а.с. 14).
Відповідно до копії державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 191301 від 22.11.2011 ОСОБА_6 було передано у власність земельну ділянку кадастровий номер: 6325157000:00:024:0115 за адресою АДРЕСА_1 площею 0.1500 га ( а.с. Цільоване призначення земельної ділянки- для будівництва та обслуговування жилового будинку, господарських будівель та споруд ( а.с. 6-7).
Згідно з копією державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 191322 від 22.11.2011 ОСОБА_6 було передано у власність земельну ділянку кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116 за адресою АДРЕСА_1 площею 0.0173 га. Цільоване призначення земельної ділянки-для ведення особистого селянського господарства ( а.с. 8-9).
Копією звіту з незалежної оцінки майна від 15.12.2020 встановлено вартість земельної ділянки кадастровий номер: 6325157000:00:024:0115 за адресою АДРЕСА_1 в розмірі 144 904 грн. ( а.с. 62).
Згідно з копією звіту з незалежної оцінки майна від 15.12.2020 вартість земельної ділянки кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116 за адресою АДРЕСА_1 становить 8360 грн. ( а.с.63-85).
Як встановлено судом та з матеріалів справи, вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер: 6325157000:00:024:0115 за адресою АДРЕСА_1 площею 0.1500 га та земельна ділянка кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116 за адресою АДРЕСА_1 площею 0.0173 га не були предметом розгляду іншої справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Проти цих обставин сторони по справі не заперечують.
Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений, як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Предметом позовних вимог в вищезазначеній справі є земельні ділянки кадастровий номер: 6325157000:00:024:0115 за адресою АДРЕСА_1 площею 0.1500 га та земельна ділянка кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116 за адресою АДРЕСА_1 площею 0.0173 га, які належать на праві власності ОСОБА_7 з 22.11.2011 року та уважається ОСОБА_8 спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно з ч. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України в редакції на час реєстрації права власності на земельні ділянки (станом на день реєстрації державних актів про права власності на спірні земельні ділянки - 22.11.2011) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, змінено. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.
Таким чином, у період часу з 8 лютого 2011 по 12 червня 2012 включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17.
Судова колегія не бере до уваги заперечення ОСОБА_2 , щодо хибного посилання позивача на дату 22.11.2011, як дату реєстрації права власності на спірні земельні ділянки. За змістом актів державної реєстрації на право власності на спірні земельні ділянки серії ЯЛ № 191301 та ЯЛ № 191322 від 22.11.2011, саме ця дата є датою реєстрації права власності ОСОБА_2 . З матеріалів справи та її відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідачка в суді першої інстанції не заперечувала проти вищезазначених актів державної реєстрації на право власності, не заявляла вимог про визнання їх недійсними та погоджувалась з тим, що спірні земельні ділянки є спільною сумісною власністю подружжя. 
З огляду на вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про, те що на земельні ділянки кадастровий номер: 6325157000:00:024:0115 за адресою АДРЕСА_1 , та кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116 за адресою АДРЕСА_1 , які зареєстровано за ОСОБА_2 з 22.11.2011, поширюється дія ч. 5 ст. 61 СК України, в редакції згідно із Законом N 2913-VI від 11.01.2011 (станом на 22.11.2011), а отже і режим спільної сумісної власності подружжя.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за результатами розгляду справи № 635/2263/15-ц, ОСОБА_2 присуджено майно в значно більшій частці, ніж ОСОБА_1 та посилаючись на презумпцію рівності часток подружжя, уважав можливим визнати за позивачем в порядку поділу сумісної власності подружжя право на обидві земельні ділянки, які належали на праві сумісної власності подружжя сторонам по справі. 
Колегія не погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі мають у спільній сумісній власності подружжя земельну ділянку кадастровий номер: 6325157000:00:024:0115 за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116 за адресою АДРЕСА_1 .
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 не має наміру поділу спірних земельних ділянок та просить визнати за ним право власності на них.
З матеріалів справи також встановлено, що ОСОБА_2 по справі також не згодна з поділом вищезазначених земельних ділянок та уважає, що право власності на них повинно бути визнане за нею.
Таким чином, сторони по справі не дійшли згоди щодо поділу земельних ділянок, які є спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Частинами 1, 2 ст.71 Сімейного Кодексу України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.
Згідно частини 2 ст. 71 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Крім того частиною 3 ст. 71 СК України, передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом.
Позивачем не надано належних доказів на підтвердження підстав для збільшення його частки при поділі майна подружжя.
Зі змісту апеляційної скарги відповідача ОСОБА_7 вбачається, що вона опікується спільною дитиною сторін по справі, ОСОБА_8 , який має діагноз розумова відсталість. Разом с тим зазначає, що не надала належним доказів до суду першої інстанції, щодо цієї обставини. 
За таких обставин судова колегія не бере до уваги, докази додані нею до апеляційної скарги на підтвердження вищезазначеної обставини, оскільки нею не надано належних доказів поважності причин не надання їх до суду першої інстанції. 
З наведеного вище, оскільки сторони не дійшли згоди з поділу спільного сумісного майна подружжя, судова колегія уважає, що об`єкт спільної сумісної власності подружжя – земельна ділянка кадастровий номер: 6325157000:00:024:0115 за адресою АДРЕСА_1 площею 0.1500 га та земельна ділянка кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116 за адресою АДРЕСА_1 площею 0.0173 га, підлягають поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя у спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину вищезазначених земельних ділянок.
За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення від  08 вересня 2021 року, судова колегія зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Статтею 264 ЦПК України визначені питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення, в тому числі - як розподілити між сторонами судові витрати (п.6 ч.1 цієї статті).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша – друга статті 133 ЦПК України).
Частинам 1, 2, 13 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати,пов`язані з розглядом справи,покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунківтощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставіст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).
Принцип змагальності, що діє у цивільному процесі, знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.
Тобто у разі відсутності заперечень з боку позивача проти розміру заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, суд не може з власної ініціативи зменшувати їх розмір.
26.11.2020 між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням « Юридична компанія «АРЕС», укладено договір про надання правової допомоги( а.с. 149-152). 
Відповідно до п. 4.2.1. ОСОБА_1 сплачує 28 000 грн., протягом 10 днів від дати набуття законної сили рішенням Харківського районного суду Харківсбкої області по суті.
До договору про надання правової допомоги додано акт приймання передачі послуг та детальним опис робіт виконаних адвокатом від 26.11.2020 з зазначенням обсягу робіт та часу на їх виконання та розміру вартості юридичних послуг ( а.с. 145, 148).
Так, відповідно до копії детального опису робіт виконаних адвокатом від 26.11.2020 адвокатське об`єднання « Юридична компанія «АРЕС» надала ОСОБА_1 з урахуванням витраченого часу, такі послуги: 1) опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини та аналіз фактичних даних обставин – 2 години, підготовка та подання заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви про поділ спільного сумісного майна подружжя – 1, 5 годин, підготовка та подання позовної заяви про поділ спільного сумісного майна подружжя – 4 години, підготовка та подання відповіді на відзив по справі про поділ сумісного майна подружжя – 2 години, представництво інтересів клієнта в Харківському районному суді Харківської області ( участь у трьох засіданнях) – 6 годин ( а.с. 148). 
Як вбачається з додаткового рішення, ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти заяви ОСОБА_1 .
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2 уважає неспівмірними витрати на правничу допомогу позивача з обсягом наданих адвокатом послуг та складністю справи.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що з обсяг робіт є неспівмірним з розміром витрат на правничу допомогу - 28000 грн. з наступних підстав.
Матеріали справи свідчать, що в суді першої інстанції, у зв`язку з розглядом вищезазначеної справи за участю представника позивача проведено 2 засідання, а саме 19.04.2020 тривалістю 16 хвилин ( а.с. 114-115) та 15.07.2020 тривалістю 19 хвилин ( а.с. 128-130)-, разом с тим судове засідання від 14.06.2020 не проводилось, про що наявна довідка ( а.с. 123), інформація щодо присутності сторін по справі відсутня. Таким чином, представник позивача був присутній в судових засіданнях загальною тривалістю 25 хвилин. 
Разом с тим, в матеріалах справи відомості про відомості про подання ОСОБА_1 або його представником заяви про забезпечення позову, належні докази цієї обставини суду першої інстанції не надано. 
Враховуючи викладене, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 понесених ним судових витрат та зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу до 18 000 грн.
Тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення задовольняє частково, додаткове рішення – змінює в частині судових витрат на правничу допомогу та зменшує розмір судових витрат на правничу допомогу до 18 000 грн.
Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки за встановлених судом обставин інші наведені апелянтом аргументи не є суттєвими.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
З урахуванням вищенаведеного, відзивів наданих на апеляційні скарги, судова колегія уважає, що доводи апеляційних скарг частково знайшли підтвердження в матеріалах справи. 
Тому апеляційні скарги ОСОБА_2 належить задовольнити частково, а рішення Харківського районного суду Харківської області від 15.07.2021 та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 08.09.2021 – змінити в частині встановленого судом порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та визначеного судом розміру витрат на правову допомогу. 
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 382 ГПК України - у випадку скасування або зміни судового рішення постанова суду апеляційної інстанції має містити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно доч.ч.1,6,13ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Харківського районного суду Харківської області від 15.07.2021 змінено, підлягають перерозподілу судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу.
При ухваленні рішення суду з відповідача стягнуто судовий збір в розмірі 1532 грн. 64 коп. та додатковим рішенням з позивача стягнуті витрати на надання правової допомоги пропорційно до задоволених позовних вимог, враховуючи зміну рішення першої інстанції та часткове задоволення вимог позивача (50 %) з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 766, 32 грн., та витрати на надання правової допомоги в розмірі 9000 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 391 ЦПК України, суд-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 липня 2021 та на додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 вересня 2021 задовольнити частково
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 липня 2021 та додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 вересня 2021 змінити в частині порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та розподілу судових витрат.
Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на Ѕ частини земельної ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 6325157000:00:024:0115 .
Визнати за ОСОБА_2 (Номер і серія паспорту: НОМЕР_2 , виданий Харківським РВ ГУМВС України в Харківській області 29.06.2011, адреса: АДРЕСА_3 ), в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на Ѕ частини земельної ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 6325157000:00:024:0115. 
Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на Ѕ частини земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116.
Визнати за ОСОБА_2 (Номер і серія паспорту: НОМЕР_2 , виданий Харківським РВ ГУМВС України в Харківській області 29.06.2011, адреса: АДРЕСА_3 ), в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя право власності на Ѕ частини земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 6325157000:00:024:0116.
Стягнути з ОСОБА_2 (Номер і серія паспорту: НОМЕР_2 , виданий Харківським РВ ГУМВС України в Харківській області 29.06.2011, адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 766 ( сімсот шістдесят шість) грн. 32 коп.
Стягнути з  ОСОБА_2 (Номер і серія паспорту: НОМЕР_2 , виданий Харківським РВ ГУМВС України в Харківській області 29.06.2011, адреса: АДРЕСА_3 ) на користь  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати на  правничу допомогу адвоката в розмірі 9000 ( дев`ять тисяч ) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 19 січня 2022 року.
Головуючий                                                                 О.Ю. Тичкова

Судді                                                                   О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук