КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 752/25370/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10840/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.  
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
20 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого - Немировської О.В. 
                  суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 березня 2021 року, 
 
встановив:
у грудні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 20 000 грн. щомісячно, посилаючись на те, що їх повнолітній син продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, яку відповідач не надає.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 березня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина, який продовжує навчання, в розмірі 3 000 грн. щомісячно.
Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити та стягнути з нього аліменти в розмірі   1 500 грн., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду з вимогами про стягнення аліментів, позивач посилалась на те, що вона та відповідач є батьками повнолітнього ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.20). Зазначала, що син ОСОБА_2 після досягнення ним повноліття продовжує навчання та є студентом денної форми навчання Національного університету біоресурсів і природокористування України з 01 вересня 2019 року. Вказувала, що матеріальний стан відповідача дозволяє йому надавати матеріальну допомогу сину, у зв`язку з чим просила стягнути з нього на її користь 20 000 грн. аліментів щомісячно до закінчення дитиною навчання.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 березня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина, який продовжує навчання, в розмірі 3 000 грн. щомісячно.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати сина у зв`язку з продовженням ним навчання, та визначив розмір аліментів в твердій грошовій сумі 3 000 грн. щомісячно. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 180, 181, 199, 200 СК України.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , який 20 листопада 2020 досяг повноліття.
З довідки, виданої Національним університетом біоресурсів і природокористування України, вбачається, що ОСОБА_2 є студентом другого курсу економічного факультету денної форми навчання зі строком закінчення 30 червня 2023 року (а.с.22).
Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.
Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Конструкція даної статті передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Тобто нормами даної статті не передбачено обов`язку саме продовження навчання.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за  обов`язкової  сукупності  таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що судом першої інстанції при визначення розміру аліментів не було враховано його сімейний та майновий стан. Зазначав, що надана до суду першої інстанції декларація про його доходи за 2019 рік не підтверджує його дійсний майновий стан на момент розгляду справи. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідачем було надано довідку, з якої вбачається, що він працює на посаді директора ТОВ «Даманск Груп» з 06 вересня 2019 року та отримує заробітну плату, яка станом на 31 травня 2021 року становить 1 500 грн. 
Разом з тим, матеріали справи містять довідку з автоматизованої системи виконавчого провадження, з якої вбачається, що відповідач ОСОБА_2 отримує пенсію, розмір якої становить 12 182 грн. 23 коп. (а.с. 131).
Крім того, самі по собі довідки про розмір нарахованої та виплаченої відповідачу заробітної плати не свідчать про його дійсний майновий стан. Так, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 є кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Даманск Груп», директором у якому він працевлаштований. Доказів про те, що відповідач не отримує доходів від вказаного підприємства матеріали справи не містять. 
Доводи апелянта про те, що в нього на утриманні також перебуває донька, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки дитина досягла повноліття, а докази на підтвердження продовження її навчання відсутні. 
Крім того, не є доказом перебування на утриманні відповідача його матері ОСОБА_6 світлокопії її паспорту та свідоцтва про народження відповідача, оскільки сам по собі факт досягнення нею пенсійного віку не свідчить про її потребу в утриманні.
Також відповідачем не було спростовано наявність у нього на праві власності нерухомого майна, в тому числі нежилих приміщень та земельних ділянок, які можуть бути об`єктами отримання доходу.
Відповідачем не була спростована його можливість надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання, у визначеному судом розмірі.
Відповідно до  ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, судом  першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 березня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                
Судді