ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року	Львів	Справа № 380/12769/21 пров. № А/857/18751/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді – Шевчук С.М.,
суддів – Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 31 серпня 2021 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Львові судом у складі головуючого судді Брильовського Р.М., дата складення повного тексту рішення суду не зазначена) у справі №380/12769/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1  про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд -  

                                                 В С Т А Н О В И В :
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з  позовною заявою, якою просив:
стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 141,29 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду  від 31 серпня 2021 року позов задоволено повністю.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 141,29 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
На обґрунтування апеляційних вимог відповідач, із покликанням на відповідні висновки Верховного Суду, зазначає, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні. Вказує, що положення ст.117 КзПП України не поширюються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Крім того, апелянт зазначає, що при проведенні розрахунку розміру відшкодування, не враховано  позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, згідно якої, для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009-2015 р. можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Таким чином сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, із врахуванням вказаної вище позиції, підлягає зменшенню.
Позивач  своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористався, відповідно до частини 4   статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України   (далі   КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду направлені сторонам засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотними рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що старший сержант ОСОБА_1 проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника передавального радіовузла взводу передавальних радіопристроїв радіороти батальйону зв`язку.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 04 грудня 2019 року № 241 виключений з списків особового складу частини та знято зі всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Пустомитівського районного військового комісаріату Львівської області.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року справі № 380/9040/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення та зобов`язано військову частину нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 04 грудня 2019 року.
На виконання вказаного рішення відповідачем 07.07.2021 позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення, яка виникла на день звільнення із військової служби в розмірі 39 930,20 грн.
Позивач вважає, що оскільки виплату індексації відповідачем у день його звільнення не проведено, то відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку з 04.12.2019 року по 07.07.2021 року, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

 ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ          
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням принципу співмірності та порядку визначення істотності частки заборгованості при звільненні, який викладений в постановах Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18 та від 12.08.2020 у справі №400/3151/19, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 39930,20 грн (сума виплаченої компенсації за рішенням суду) : 250875 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті) = 0,16. Відтак, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 40141,29 грн (431,80 грн (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,16 (істотність частки) х 581 (кількість робочих днів за період з 04.12.2019 року по 07.07.2021).

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційних скаргах, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Як встановлено судом, та не заперечується учасниками справи, що відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, не виплачено індексацію грошового забезпечення, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачу було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 39930,20 грн лише 07.07.2021.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Отож обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум (серед яких одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, індексація грошового забезпечення, компенсація за належні до видачі предмети речового майна) при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку.
Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
Частинами 1 і 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно наявної у матеріалах справи довідки про нараховане щомісячне грошове забезпечення, розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (04.12.2019 року) становив 26339,50грн. (за жовтень 2019 року -13169,75 грн, листопад 2019 року -13169,75 грн).
Кількість календарних днів за жовтень-листопад 2019 року становить 61 день.
Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 431,80 грн (26339,50 / 61 день).
Також встановлено, що період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 04.12.2019 року по 07.07.2021 року (включно) становить 581 календарних днів, а відтак, середній заробіток за вказаний період становить 250 444,00 грн (431,80 грн х 581 календарних днів).
Застосовуючи принцип співмірності суд першої інстанції  дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені складає: 39930,20 грн (сума виплаченої компенсації за рішенням суду) : 250875 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті) = 0,16.
Розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 40141,29 грн (431,80 грн (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,16 (істотність частки) х 581 (кількість робочих днів за період з 04.12.2019 року по 07.07.2021).
Разом з тим, як слідує з доводів апеляційної скарги відповідач не погоджується із  запровадженою судом першої інстанції методикою розрахунку істотності частки та сумою середнього заробітку, яка підлягає виплаті позивачу за час затримки розрахунку при звільнені,  позаяк вказана методика не відповідає правовій позиції Верховного Суду з вказаного питання.
Відповідно до частини 2 ст. 117 КЗпП України якщо спір про розміри належних звільненому працівникові сум вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до ст.221 КЗпП України, п.2 ч.1 ст.19 КАС України до органів, які розглядають вказану категорію спорів по суті віднесено суди.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі №580/2427/19 зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми та поведінки позивача яка передувала до дня звернення до суду.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Окрім того, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року по справі  №480/2105/19 вказав на необхідність встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця та зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Так, оцінюючи дії позивача, які останнім вчинялись для захисту порушеного права у спірних правовідносинах, колегія суддів звертає увагу на те, що позивача виключено зі списків особового складу частини та знято зі всіх видів забезпечення 04.12.2019 року, однак  з позовом до Львівського окружного адміністративного суду за захистом порушених прав позивач звернувся лише у жовтні 2020 року, тобто за спливом значного терміну часу з моменту виключення з військової частини. Таким чином, колегія суддів вважає, що період з 04.12.2019 по 30.09.2020 (302 дні), є періодом необґрунтованого зволікання позивача з приводу  захисту порушеного права.
Загальна кількість днів затримки розрахунку у період з 04.12.2019 по 07.07.2021 року становить 581 день, з яких як було зазначено вище 302 дні є період необґрунтованого зволікання позивача.
Сума середнього грошового забезпечення за 581 днів затримки розрахунку становить 250 444 грн (431,80грн х 581 дні).
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року по справі  №480/2105/19 вказав на необхідність застосування критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке: «…У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 303772,85 гривень, з яких: грошове забезпечення 246115,38 гривень (81,02%) та компенсація за неотримане речове майно 57657,47 гривень (18,98%). Обрахована судом першої інстанції відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно, становить 59255,90 гривень. Судова палата, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 11246,77 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (18,98% від 59255,90)».
Відтак, приведені Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року по справі  №480/2105/19 критерії  розрахунку  підлягають до застосування і в даній справі.
Так, ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року витребувано від Військової частини НОМЕР_1 відомості щодо розміру виплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на дату виключення його із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та щодо складових його грошового забезпечення.
На виконання вимог вказаної ухвали Військова частина НОМЕР_1 направила на адресу суду платіжну відомість №29/21, з якої вбачається, що позивачу перераховано на вкладні (карткові) рахунки Ощадбанк грошове забезпечення у розмірі 180383,13 грн.   
За рішенням суду  позивачу додатково донараховано та виплачено 07.07.2021 року індексацію грошового забезпечення у розмірі 39930,20 грн (а.с. 14).
Відтак, загальний розмір  усіх належних виплат позивачу становив 220 313,33 грн – 100%, з якої: 180383,13 грн  (81,88%) виплачено у місяці звільнення та 39930,20 грн (18,12%) виплачено лише 07.07.2021 року.  
Приймаючи до уваги, що у даних правовідносинах має місце несвоєчасна сплата відповідачем на користь позивача певної частини належних позивачу  виплат, що становить 18,12% від загальної суми належних позивачу виплат, то з урахуванням приведених  Верховним Судом критеріїв, загальна сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за 581 день становитиме  45380,45 грн  (Розрахунок: повна сума середнього заробітку за 581 день прострочення  у розмірі 250 444 грн  х 18,12% несвоєчасно виплаченого заробітку).  
Отож, сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за один день (у період з 04.12.2019  по 07.07.2021) становить 78,11 грн  (Розрахунок: загальна сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за 581 день 45380,45 грн / 581 день).
Однак, колегія суддів апеляційного суду вважає вказану суму такою, що не забезпечує встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця  з огляду на пасивну поведінку позивача у період з 04.12.2019 по 30.09.2020  (302 дні), який є періодом необґрунтованого зволікання позивача з приводу  захисту його порушеного права. Сума середнього заробітку за вказаний період становить 23 589,22 грн (78,11 грн  х 302 дні).
 Враховуючи обумовлені обставини справи та зважаючи на  запровадженні Верховним Судом критерії визначення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України з урахуванням поведінки позивача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність зменшення середнього заробітку позивача на суму  23 589,22 грн, яка припадає на період пасивної поведінку позивача з 04.12.2019 по 30.09.2020, всього 302 дні у якому мало місце необґрунтоване його зволікання з приводу  захисту  його порушеного права.
З урахуванням приведених висновків та фактичних обставин справи на користь позивача підлягає присудженню  середній заробіток за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України у розмірі  21 791,23 грн (45 380,45 грн  - 23 589,22 грн за 302 дні необґрунтованого зволікання).
Водночас, апеляційний суд зазначає, що дана сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Посилання  Військової частини НОМЕР_1 про те, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на вказані правовідносини та його посилання з цього приводу на постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18, від 06 червня 2018 року у справі № 804/1782/16, від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15, суд вважає безпідставними, оскільки такі твердження не відповідають розумінню наведеним вище нормам статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та не враховують правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15 вересня 2015 року в справі № 21-1765а15, а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року № 810/451/17.
Оскільки індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, то указана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку.
Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум, враховуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 у справі №380/9040/20, був спірним.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004 (у редакції, чинній станом на момент спірних правовідносин), грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Пунктом 3 цього Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Пункти 4 та 5 Порядку № 44 визначають, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що нарахування та виплата середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) повинна відбуватися із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
                                  
                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 31 серпня 2021 року  у справі № 380/12769/21 скасувати.
Ухвалити постанову, якою позов   ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1  ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ,РНОКПП НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) у розмірі  21 791,23 грн ( двадцять одна тисяча сімсот дев`яносто одна гривня 23 коп) з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18 350, 06 грн до Військової частини НОМЕР_1 – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 23 грудня 2021 року